Джон Гроган
Марли и аз

Превод от английски: Красимира Христовска, 2009

chitanka.info

В памет на баща ми, Ричард Франк Гроган, чийто благороден дух изпълва всяка страница от тази книга.

Предговор
Идеалното куче

През лятото на 1967 г. — тогава бях десетгодишен — баща ми отстъпи пред настойчивите ми молби и ме заведе да си избера куче. Изминахме доста път през селските райони на Мичиган в семейното комби, преди да стигнем до фермата на една грубовата на вид жена и престарялата й майка. Във фермата се произвеждаше само една стока — кучета. Кучета, най-различни по големина, форма, възраст и характер. Между тях имаше само две общи неща: те всички бяха мелези с неизвестно и неопределимо потекло и за всички се търсеше добър дом. Фермата беше развъдник на помияри.

— Внимавай, синко — каза татко. — Кучето, което си избереш днес, ще бъде с теб дълги години.

Бързо реших да оставя по-големите кучета на милостта на някой друг и се втурнах към клетката с малките.

— Не ти трябва страхливо куче — наставляваше ме татко. — Раздрусай клетката и виж кои не се плашат.

Хванах затворената с верига врата, дръпнах я и тя се раздрънча. Дузината кутрета отстъпиха с клатушкане назад и се закатериха едно връз друго, образувайки гърчещо се и скимтящо кълбо от козина. На мястото си остана само едно. Беше златисто на цвят, с бяло петно на гърдите. Спусна се към вратата с безстрашно джафкане. Подскочи и развълнувано близна пръстите ми през пръчките на клетката. Беше любов от пръв поглед.

Занесох го у дома в един кашон и го нарекох Шон. Беше едно от онези кучета, благодарение на което тези четирикраки създания се радват на добро име. Без усилие се научи да изпълнява всяка моя команда и по природа беше с добро поведение. Ако пуснех коричка хляб на пода, не я докосваше, докато не му позволя. Идваше при мен, когато го повикам и заставаше на място при командата ми. Пускахме го сам навън през нощта и знаехме, че ще се върне, след като приключи с обичайната си обиколка. Не че го правехме често, но можехме да го оставим сам вкъщи с часове, без да се притесняваме, че ще му се случи нещо, или че ще направи беля. Надпреварваше се с колите, но не ги преследваше и ходеше до мен, без да се налага да го връзвам с каишка. Гмуркаше се до дъното на езерото ни и вадеше толкова големи камъни, че понякога се заклещваха в челюстите му. Повече от всичко обичаше да се вози в колата, и когато предприемахме семейни пътешествия, седеше кротко до мен и не му омръзваше да гледа през прозореца външния свят часове наред. Може би най-хубавото от всичко беше, че го бях го научил да тегли велосипеда ми из квартала като шейна, за което, естествено, всичките ми приятели страшно ми завиждаха. Не ме изложи на опасност нито веднъж.

Беше с мен, когато запалих първата (и последната) си цигара, както и когато за пръв път целунах момиче. Седеше на предната седалка до мен при първата ми разходка с крадена кола — бях отмъкнал шевролета на по-големия ми брат.

Шон беше пълен с енергия, но я контролираше, беше любвеобилен, но спокоен. Имаше добри маниери и скромно, но с достойнство се оттегляше в храстите, преди да клекне и да си свърши работата, като само главата му се виждаше да стърчи от тях. И тъй като беше чистофайник, човек спокойно можеше да се разхожда бос по моравата ни.

Роднините, които ни посещаваха в края на седмицата, се прибираха у дома си с твърдото намерение да си купят куче — до такава степен бяха впечатлени от Шон, или „Свети Шон“, както бях започнал да го наричам. Това беше семейна шега, но ние всички почти вярвахме в светостта му. Роден с проклятието да бъде с неопределен произход, той беше едно от десетките хиляди нежелани кучета в Америка. И все пак провидението му беше отредило щастлива съдба — някой го бе пожелал. Той стана част от живота ми, а аз част от неговия, и това ми даде детството, което заслужава да има всяко дете.

Любовта ни продължи четиринадесет години. Когато умря, аз вече не бях малкото момче, довело го у дома в един летен ден. Бях възмъжал, бях завършил колеж и бях намерил първата си истинска работа в другия край на щата. Когато се преместих, Шон остана у дома. Там му беше мястото. Родителите ми, вече пенсионери, се обадиха по телефона, за да ми съобщят тъжната новина. Майка ми по-късно сподели: „В петдесетгодишния ни брак съм виждала баща ти да плаче само два пъти. Първият път, когато загубихме Мери Ан“. (Мери Ан беше мъртвородената ми сестра). „Вторият път плака, когато умря Шон.“

Свети Шон от детските ми години. Той беше идеалното куче. Поне така ще го помня винаги. Шон се превърна в еталон, с който щях да сравнявам всички други кучета.

Глава 1
С кучето ставаме трима

Бяхме млади. Бяхме влюбени. Живеехме безметежно в онези блажени първи дни от брака ни, когато животът изглеждаше толкова хубав, колкото наистина може да бъде. Не можехме да се наситим един на друг.

И така, в една януарска вечер през 1991 г. аз и моята съпруга, с която бяхме женени от петнадесет месеца, хапнахме набързо и се заехме да отговорим на една кратка обява в „Палм Бийч Поуст“.

Не съм много сигурен защо го направихме. Няколко седмици преди това се бях събудил рано в зори, но леглото до мен беше празно. Станах и намерих Джени, седнала по хавлия до стъклената маса на закритата веранда на малкото ни бунгало, приведена над един вестник с писалка в ръка.

В тази сцена нямаше нищо необичайно. „Палм Бийч Поуст“ беше не само местният вестник, оттам идваше и половината от дохода на домакинството ни. И двамата работехме във вестници. Джени пишеше статии за раздела на „Поуст“ „Акценти“, а аз бях репортер в един конкурентен вестник в Южна Флорида, „Сън Сентинъл“, чиято редакция беше във Форт Лодърдейл, на един час път на юг. Всяка сутрин преглеждахме вестниците, за да видим как изглеждат статиите ни и да направим сравнение с конкуренцията. Заграждахме, подчертавахме и изрязвахме с голям ентусиазъм.

Но в онази сутрин Джени беше забила нос не в новинарските страници, а в кратките обяви. Приближих се и видях, че трескаво огражда с кръгчета обявите под заглавката „Домашни любимци — кучета“.

— Ъ-ъ… — казах аз с тона на млад съпруг, който все още стъпва на пръсти край жена си. — Има ли нещо, което трябва да знам?

Никакъв отговор.

— Джен-Джен?

— Растението… — най-после проговори тя с нотка на отчаяние в гласа.

— Растението? — попитах аз.

— Това тъпо растение — каза Джени. — Което уморихме.

Уморихме ли? Не че го правя на въпрос, но за сведение растението го купих аз, а го умори тя. Една вечер я бях изненадал с прекрасна голяма дифенбахия със смарагдово зелени листа, изпъстрени с кремаво. „По какъв повод?“, беше ме попитала тя. Нямаше повод. Просто исках да й кажа: „По дяволите, не е ли брачният живот чудесен?“

Беше възхитена от жеста ми и от растението и ми благодари, като обви с ръце шията ми и ме целуна по устните. След това се зае с унищожаването на подаръка ми методично като хладнокръвен убиец. Не че това беше целта й, просто го умори с прекалените си грижи. Джени не я биваше много в градинарството. Изхождайки от предположението, че всички живи същества се нуждаят от вода, и очевидно забравила, че освен това им трябва и въздух, тя поливаше обилно дифенбахията всеки ден.

— Внимавай с поливането — бях я предупредил аз.

— Добре — беше ми отвърнала тя, след което беше изляла в саксията пет литра вода.

Колкото по-зле изглеждаше растението, толкова повече го поливаше, докато накрая то съвсем подгизна и клюмна. Гледах хилавия скелет в саксията до прозореца и си мислех: Господи, какво ли ще си кажат хората, които вярват в предзнаменования, като видят това?

И ето че сега логиката й беше направила космически скок и бе свързала мъртвата флора в саксията с живата фауна в обявите. Убиваш растение, купуваш си куче. Ами да, разбира се, в цялата тази работа имаше дълбок смисъл.

Погледнах по-отблизо вестника пред нея и видях, че една от обявите явно й беше направила особено впечатление, защото беше маркирана с три плътни червени звезди. Там пишеше: „Лабрадорчета, жълти. Чистокръвни, регистрирани от Американския киноложки клуб. Ваксинирани. Родителите могат да се видят на място“.

— Е — казах аз — ще ми обясниш ли каква е връзката между растението и домашните любимци?

— Знаеш ли — отвърна ми тя и вдигна очи от вестника. — Толкова много се старах и виж какво се получи. Не мога да опазя живо дори едно глупаво стайно растение. Толкова ли е сложно? Само трябва да го поливаш, по дяволите.

След това пристъпи към същината на въпроса.

— Щом не съм способна да опазя едно растение, как ще гледам дете? — Изглеждаше така, сякаш всеки момент ще се разплаче.

„Бебешкият въпрос“, както го наричах аз, се беше превърнал в константа в живота на Джени и придобиваше все по-голямо значение с всеки изминал ден. Когато се запознахме в западен Мичиган, където и двамата работехме в един малък вестник, тя току-що беше завършила колежа и животът й на сериозен, зрял човек все още изглеждаше далечна перспектива. И за двама ни това беше първата работа след дипломирането ни. Хранехме се с пици, пиехме много бира и изобщо не се замисляхме за възможността някой ден да бъдем нещо друго, освен млади, свободни и необвързани с брак консуматори на пица и бира.

Но годините минаваха. Тъкмо бяхме станали гаджета, когато възможностите за нова работа — и едногодишна следдипломна квалификация за мен — ни запрати в различни посоки в източните щати. В началото бяхме на един час път с кола един от друг. После на три часа. След това на осем, на двадесет и четири. Когато и двамата се оказахме заедно в Южна Флорида и се оженихме, тя беше почти тридесетгодишна. Приятелките й вече имаха бебета. Тялото й изпращаше странни послания. Възможностите за създаване на потомство, които някога ни се струваха безкрайни, постепенно намаляваха.

Приведох се над нея, прегърнах я през раменете и я целунах по главата.

— Спокойно — казах аз. Но трябваше да призная, че имаше основание. И двамата не бяхме отгледали и едно живо същество през живота си. Наистина, всеки от нас беше имал домашен любимец, с когото бе израснал, но това не се броеше. Тогава бяхме разчитали на родителите си да се грижат за оцеляването им и да бъдат добре. И двамата искахме един ден да имаме деца, но дали щяхме да се справим? Мисълта за това някак си ни плашеше. Бебетата бяха толкова безпомощни и крехки, че на човек му се струваше, че ако ги изпусне, ще се счупят.

На лицето на Джени се появи лека усмивка:

— Реших, че ще бъде добра практика, ако си вземем куче.

Докато карахме в тъмнината на северозапад от града, където предградията на Уест Палм Бийч преминават в разпръснати извънградски имоти, аз премислях решението ни да се сдобием с куче. Поемахме голяма отговорност, като се има предвид, че и двамата бяхме по цял ден на работа. Все пак бяхме наясно какво ни чака. И двамата бяхме израснали с кучета и ги обичахме страшно много. Моето беше Свети Шон, Джени бе имала своята Света Уини, английски сетер и талисман на семейството. Почти всички от най-щастливите ни детски спомени бяха свързани с нашите кучета. Бяхме скитали сред природата с тях. С тях бяхме плували, играли и правили пакости. Ако Джени наистина искаше куче, само за да усъвършенства родителските си умения, щях да се опитам да я разубедя и може би да я успокоя с една златна рибка. Но знаехме, че един ден ще поискаме да имаме деца и на семейния ни дом ще липсва нещо, ако нямаме куче, проснало се в краката ни. Докато бяхме гаджета, дълго преди да помислим за раждането на деца, прекарвахме часове наред в разговори за четириногите ни любимци от детството ни, за това, че ни липсват, и че мечтаем един ден — когато имаме свой дом и сигурност в живота — да си вземем куче.

Сега имахме и двете неща — собствена къща и сигурност. Живеехме заедно на място, което не възнамерявахме да напуснем скоро.

Беше прекрасна малка къща върху прекрасен, ограден парцел от четвърт акър, много подходящ за куче. Разположението на имота също беше подходящо — приятен градски квартал на една пряка и половина от Вътрешноконтиненталния канал, разделящ Уест Палм Бийч от богаташките къщи в Палм Бийч, издигащи се сред огромни имения. В долния край на улицата ни, „Чърчил Роуд“, започваше зелена паркова ивица и павирана пътека, които вървяха с километри по протежението на брега. Там беше идеално за джогинг и каране на велосипед или летни кънки. И най-вече, за разхождане на куче.

Къщата беше построена през 1950 г. и притежаваше очарованието на стара Флорида — камина, стени с груба гипсова замазка, грамадни светли прозорци и френски врати, които водеха към най-любимото ни място — покритата задна веранда. Дворът беше малък тропически рай, пълен с палми и бромелии, авокадови дървета и пъстри колеуси. Над него беше разперило клоните си едно високо мангово дърво. Всяко лято плодовете му падаха по земята със силно тупване, което наподобяваше — малко гротескно — звука на хвърляни от покрива тела. Лежахме будни в леглото си и чувахме: Туп! Туп! Туп!

Купихме това бунгало с две спални и баня няколко месеца, след като се върнахме от медения си месец и веднага се заехме с ремонта му. Предишните собственици — пенсиониран пощенски чиновник и съпругата му — явно бяха обичали зеления цвят. Външната мазилка беше зелена. Стените вътре бяха боядисани в зелено. Завесите на прозорците бяха зелени. Капаците на прозорците бяха зелени. Предната врата беше зелена. Мокетът, който току-що бяха сложили, за да разкрасят къщата и да я продадат по-лесно, беше също зелен. Не беше весело тревистозелено, хладно смарагдово или дръзко лимоненозелено, по-скоро приличаше на повърната грахова супа с цвят каки по края. Къщата беше като голяма армейска палатка.

През първата ни нощ в нея махнахме всеки квадратен сантиметър от новия зелен мокет и го извлякохме на тротоара. Под него се разкри под от истински дъбови дъски, по който като че ли никога не беше стъпвано. Старателно почистихме пода с шкурка и го лакирахме така, че заблестя. След това излязохме и профукахме по-голямата част от двуседмичната си заплата за ръчно тъкан персийски килим, който постлахме във всекидневната пред камината. Отне ни месеци, но пребоядисахме всяка зелена повърхност и подменихме всеки зелен аксесоар.

След като стегнахме къщата си, беше съвсем логично да се сдобием с голям, четириног съквартирант с остри нокти, големи зъби и ограничени познания по английски, който да започне да я руши.

— По-бавно, ще пропуснеш отбивката — сгълча ме Джени. — Някъде тук трябва да е.

Карахме в мастиленочерната нощ през някогашно тресавище, пресушено след Втората световна война и превърнато в обработваема земя, а по-късно колонизирано от хора от предградията, търсещи по-пасторален живот.

Както предсказа Джени, предните ни фарове скоро осветиха пощенска кутия, на която беше изписан търсеният от нас адрес. Свих по чакълен път, който водеше към голямо гористо стопанство с изкуствено езеро пред къщата и малък хамбар отзад. На вратата ни посрещна жена на име Лори с голям, кротък лабрадор ретривър до нея.

— Това е Лили, гордата майка — каза Лори, след като се представихме.

Виждаше се, че пет седмици след раждането коремът на Лили все още виси и бозките й са набъбнали. И двамата коленичихме и тя прие този жест на внимание с радост. Беше точно такава, какъвто си представяхме, че трябва да бъде един лабрадор — с благ характер, любвеобилна, спокойна и удивително красива.

— Къде е бащата? — попитах аз.

— О — отвърна жената след миг колебание. — Сами Бой ли? Тук е някъде.

После побърза да добави:

— Сигурно нямате търпение да видите кученцата.

Поведе ни през кухнята към сервизното помещение, превърнато в кучкарник. Подът беше покрит с вестници, а в единия ъгъл имаше плитък кашон, застлан със стари плажни кърпи. Но почти не обърнахме внимание на това. И как бихме могли при вида на девет кутрета, които се катереха едно върху друго и вдигаха врява, любопитни да видят новите непознати, дошли при тях. Джени ахна:

— Господи! Не съм виждала нещо по-сладко през живота си.

Седнахме на пода и оставихме палетата да се катерят по нас, докато Лили щастливо подскачаше наоколо, въртеше опашка и побутваше с нос потомците си, за да се убеди, че са добре. Съгласих се да дойдем тук с Джени при условие, че ще видим кученцата, ще поразпитаме, но ще решим дали сме готови да вземем куче едва след като се приберем у дома. „Това е първата обява, на която отговаряме — посочих аз. — Да не избързваме.“

Но тридесет секунди по-късно ми стана ясно, че вече съм загубил битката. Нямаше съмнение, че още преди да е минала нощта, едно от тези кутрета щеше да бъде наше.

За Лори развъждането на кучета не беше бизнес. Що се отнася до купуването на куче с чиста порода, ние бяхме новаци, но бяхме чели достатъчно, за да не потърсим услугите на професионалните развъдници, които бълваха породисти кучета, както компанията Форд произвеждаше тауруси. За разлика от колите за масово производство обаче, масово произвежданите породисти кучета нерядко имат сериозни наследствени проблеми, от дисплазия[1] на тазобедрените стави до слепота, поради близкородственото кръстосване поколения наред.

За Лори, от друга страна, отглеждането на кучета беше хоби, правеше го по-скоро от обичта си към породата, отколкото заради печалбата. Имаше само едно женско и едно мъжко куче. И двете бяха с впечатляващо родословно дърво и тя разполагаше с документи, с които да го докаже. Това щеше да бъде второто и последно котило за Лили, преди да се отдаде на приятния живот на любимец в провинциално семейство. Тъй като и двамата родители живееха на едно място, купувачът можеше да добие непосредствена представа за потеклото — макар че в нашия случай бащата се беше покрил някъде.

Котилото се състоеше от пет женски, за четири, от които вече беше оставен депозит, и четири мъжки кученца. Лори искаше 400 долара за последно женско кутре и по 375 долара за всяко от мъжките. Едно от мъжките, изглежда, много ни хареса. Беше най-смешното в групата, втурваше се към нас, премяташе се презглава, скачайки в скута ни и драскаше по ризите ни, за да се изкатери и да близне лицата ни. Дъвчеше пръстите ни с изненадващо острите си бебешки зъби и кръжеше около нас, пристъпвайки тромаво с грамадните си светлокафяви лапи, които бяха несъразмерни с тялото му.

— Това ще ви го дам за триста и петдесет — каза собственичката.

Джени е маниачка на тема покупки на сметка и мъкнеше у дома всевъзможни неща, които нито искахме, нито ни трябваха, само защото цената им беше твърде атрактивна, за да ги подмине. „Знам, че не играеш голф — заяви тя един ден и измъкна комплект използвани стикове от колата. — Но няма да повярваш колко евтино ги взех.“

Видях как очите й блеснаха.

— О, скъпи — изгука тя. — Това мъниче се продава с отстъпка!

В интерес на истината, кученцето беше очарователно. И много пъргаво. Преди да се усетя какво става, палавникът изгриза половината от каишката на часовника ми.

— Трябва да проверим дали е страхлив — казах аз. Много пъти бях разказвал на Джени как съм избрал Свети Шон, когато бях малък, и как баща ми ме е учил да направя рязко движение или да вдигна шум, за да видя кое куче се страхува и кое е уверено в себе си. Както седяхме сред купчината кутрета, тя завъртя очи по особен начин, което беше знак, че намира поведението на семейство Гроган за странно.

— Сериозно — казах аз. — Върши работа.

Изправих се, обърнах се с гръб към кученцата, след това внезапно се завъртях към тях, пристъпих напред, тропнах с крак и извиках рязко:

— Хей!

Нито едно от тях не се впечатли особено от номера ми, но само едно се хвърли с главата напред, за да посрещне атаката. Беше кутрето, което се продаваше с отстъпка. То се бухна в мен с всичка сила, приложи захват на глезените ми и атакува връзките на обувките ми, като че ли убедено, че те са опасни врагове и трябва да бъдат унищожени.

— Мисля, че това е съдба — отбеляза Джени.

— Така ли?

Взех го на ръце, вдигнах го до лицето си в едната си шепа и се заех да изучавам муцунката му. Погледна ме трогателно с кафявите си очи и ме гризна по носа. Подадох го на Джени и той направи същото с нея.

— Определено ни харесва — казах аз.

Така се развиха нещата. Написахме на Лори чек за 350 долара и тя ни каза, че можем да дойдем, за да отведем „кучето с отстъпка“ у дома след три седмици, когато щеше да е навършило осем седмици и можеше да бъде отбито. Благодарихме й, погалихме Лили за последно и се сбогувахме.

На път към колата прегърнах Джени през раменете и я притиснах към себе си.

— Можеш ли да повярваш? — казах аз. — Наистина си имаме наше куче!

— Нямам търпение да го заведем у дома — отвърна тя.

Тъкмо бяхме стигнали до колата, когато от гората се разнесе някакъв шум. Нещо преминаваше с трясък през храсталаците и дишаше тежко. Човек може да чуе такива звуци само във филм на ужасите. Отгоре на всичко то идваше към нас. Замръзнахме на място, с очи, вперени в тъмнината. Звуците ставаха по-силни и приближаваха. След миг нещото се появи в другия край на поляната и към нас полетя някакво жълтеникаво кълбо. Огромно жълтеникаво кълбо. Профуча покрай нас, без да спира и, както изглежда, изобщо не ни забеляза, но успяхме да видим, че беше лабрадор ретривър. Само че изобщо не приличаше на сладката Лили, която току-що бяхме прегръщали вътре. Това куче беше цялото мокро, с кал и бодили, полепнали по него чак до корема. Когато мина край нас, езикът му висеше, целият изплезен на една страна, а от устата му хвърчеше пяна. Зърнах го за част от секундата и различих странен, малко налудничав, и все пак закачлив блясък в очите му. Животното изглеждаше така, сякаш току-що беше видяло призрак, и очевидно намираше преживяването си за много забавно.

После изтрополи като препускащо стадо бизони и изчезна от погледа ни, завивайки зад черния силует на къщата. Джени изненадано ахна.

— Мисля — казах аз с някакво безпокойство, присвило стомаха ми — че току-що видяхме таткото.

[1] Увреждане на ставните връзки или ставните капсули. — Б.Пр. ↑

Глава 2
Имаме си синя кръв

Първата ни работа като собственици на куче беше да поспорим. Спорът ни започна в колата, докато се прибирахме вкъщи от развъдника, и продължи с прекъсвания цялата следваща седмица. Не можехме да се разберем какво име да дадем на питомеца си. Джени отхвърляше безапелационно моите предложения, а аз — нейните. Битката стигна кулминацията си една сутрин, преди да тръгнем на работа.

— Челси? — казах аз. Това е женско име. Едно мъжко куче по-скоро би умряло, отколкото да се казва Челси.

— Че той какво разбира от имена — отвърна Джени.

— Тогава Хънтър[1]. Хънтър е идеално име.

— Хънтър? Шегуваш се, нали? Да не би да си решил да се правиш на мъж и да ходиш на лов? Не си ходил на лов нито веднъж през живота си.

— Кучето е мъжко — заявих аз, кипнал от гняв. — Предполага се, че е мъжко. Не използвай спора ни, за да ми изнасяш феминистки тиради.

Не вървеше на добре. Току-що бях преминал към груба игра. Джени отвърна с контраудар и аз бързо се опитах да върна дебата към любимото си предложение.

— Какво имаш против името Луи?

— Нищо, ако ставаше въпрос за служител на бензиностанция — отвърна тя хапливо.

— Хей! Внимавай! Така се казваше дядо ми. Или искаш да го кръстим на твоя дядо? „Добро куче, Бил!“

Докато се разправяхме, Джени разсеяно се запъти към стереото и натисна бутона на дека за касети. Това беше една от стратегиите й в брачните борби. Когато си разколебан, заглуши опонента си. От колоните се понесе веселият, жив реге ритъм на Боб Марли и почти веднага успокои страстите.

Бяхме открили покойния ямайски певец, когато се преместихме от Мичиган в Южна Флорида. В конвенционалния горен Среден Запад на средната бяла класа непрекъснато пускаха Боб Сингър и Джон Кугър Меленкамп. Но тук, в пулсиращата етническа смесица на Южна Флорида, музиката на Боб Марли се чуваше навсякъде, въпреки че бяха минали десет години от смъртта му. Чувахме я по радиото в колата, докато карахме надолу по булевард „Бискейн“. Чувахме я, докато пиехме cafes cubanos в Малката Хавана или хапвахме печено пиле по ямайски по забутаните ресторантчета в неприветливите емигрантски квартали на запад от Форт Лодърдейл. Чувахме я, когато за пръв път ядохме панирани морски охлюви на бахамския фестивал в квартала „Коконът Гроув“ в Маями, както и когато купувахме произведения на хаитянското изкуство в Кий Уест.

Колкото повече я опознавахме, толкова повече се влюбвахме в Южна Флорида и един в друг. И през цялото това време с нас беше музиката на Боб Марли. Той беше с нас, когато правехме слънчеви бани на плажа, когато пребоядисвахме мръснозелените стени на дома ни, когато се събуждахме в зори от крясъците на дивите папагали и правехме любов под светлината, която се процеждаше през клоните на бразилското пиперово дърво пред прозореца ни. Влюбихме се в музиката му за това, което беше, но също така и за това, на което тя стана символ — онзи момент в живота ни, когато престанахме да бъдем двама и се сляхме в едно. Боб Марли беше саундтракът на новия ни съвместен живот в това необикновено, екзотично, неподчиняващо се на никакви правила място, различно от всички други места, където бяхме живели преди.

И ето че сега от колоните се разнесе любимата ни песен. Обичахме я, защото беше хубава до болка, и защото посланието й беше толкова ясно. Гласът на Боб Марли изпълни стаята, повтаряйки припева отново и отново: „Дали това, което чувствам, не е любов?“ В този момент двамата заедно извикахме „Марли!“, като че ли го бяхме репетирали седмици наред.

— Това е! — възкликнах аз. — Това е името.

Джени се усмихваше, а това беше добър знак. Изпробвах го, да видя как звучи. „Марли, тук! — изкомандвах аз. — Марли, на място! Браво Марли!“

Джени се присъедини към мен:

— Марли, толкова си сладък!

— Хей, мисля, че става! — казах аз.

Джени се съгласи. На спора ни бе сложен край. Имахме име за кученцето си.

На следващия ден след вечеря влязох в спалнята, където Джени четеше, и заявих:

— Мисля, че трябва да направим името му малко по-интересно.

— Какво имаш предвид? — попита тя. — Нали и на двамата името ни хареса.

Бях прочел документите за регистрация на Американския киноложки клуб. Като чистокръвен лабрадор с надлежно регистрирани родители, Марли също имаше право на регистрация. Това всъщност беше необходимо, само ако човек иска кучето му да участва в изложби или да има потомство. В такъв случай регистрацията беше наистина много важна. За семеен питомец, обаче, това беше излишно. Но аз кроях големи планове за нашия Марли. За пръв път щях да си имам работа с някой, в чиито вени тече синя кръв. В семейството ми също нямаше такива. Подобно на Свети Шон, кучето от моето детство, аз бях с неопределено потекло, издънка на обикновени, неотличили се с нищо прадеди. В рода ни се бяха смесили повече нации, отколкото има в Европейския съюз. С новото ми куче аз щях да бъда по-близо до синята кръв, отколкото съм бил някога и нямах намерение да пропусна възможностите, които ми се предлагаха. Признавам, че славата все пак ме блазнеше.

— Да кажем, че решим да участва в някакво състезание — рекох аз. — Да си чувала някога за куче шампион само с едно име? Победителите винаги имат някаква дълга титла, например сър Дартуърт от Челтнъм.

— И господарят му, сър Глупендершър от Уест Палм Бийч — вметна Джени подигравателно.

— Сериозно ти говоря. Можем да направим купища пари, като го даваме за разплод. Знаеш ли колко плащат хората за едно елитно куче за разплод? Но такива кучета винаги са със засукани имена.

— Както кажеш, скъпи — отвърна Джени и се върна към книгата си.

На следващата сутрин, след като почти цяла нощ си блъсках ума, аз я хванах на тясно при умивалника в банята и обявих:

— Намерих идеалното име.

Тя ме погледна скептично.

— Казвай.

— Добре. Готова ли си? Ето — всяка дума се отронваше бавно от устните ми: Марли… Великолепни… от Чърчил на семейство Гроган. — Божичко, помислих си аз, наистина звучи величествено.

— Божичко — каза Джени. — Звучи адски тъпо.

Не й обърнах внимание. С документите се занимавах аз и вече бях вписал името. С мастило. Нека Джени се хили, колкото си иска. Но когато след няколко години Грогановият Марли Великолепни от Чърчил обере най — големите награди на изложбата на Уестминстърския киноложки клуб и двамата обиколим гордо ринга пред изпадналата в екстаз международна телевизионна публика, ще видим кой ще се смее.

— Хайде, херцоже мой — каза Джени. — Ела да закусваме.

[1] От Hunter (англ.), ловец. — Б.Пр. ↑

Глава 3
На път за дома

Докато отброявахме дните до момента, когато ще можем да доведем Марли у дома, аз със закъснение се заех да прочета какво пише за лабрадор ретривърите. Казвам със закъснение, защото всички източници съдържаха следната препоръка: Преди да си купите куче, проучете подробно породата, за да сте наясно какво ви чака. Опа!

Ако, например, човек живее в апартамент, не е много удачно да гледа санбернар. Семейство с малки деца не би трябвало да взима чау-чау, защото понякога са непредсказуеми. Колито има нужда от тичане и разходки, за да се чувства добре, и по всяка вероятност ще подлуди телевизионния маниак, който иска куче, с което да се търкаля по цял ден пред телевизора.

С тревога трябваше да призная, че с Джени не бяхме проучили изобщо въпроса, преди да решим да си вземем лабрадор. Критерият ни при избора беше един: харесвахме тази порода кучета на външен вид. Често се възхищавахме на лабрадорите, които господарите им разхождаха по велосипедната пътека край канала — големи, глуповати, игриви и малко непохватни, с хъс за живот, рядко срещан на този свят. Още по-обезпокоителен беше фактът, че решението ни не беше повлияно от „Всичко за кучетата“ — библията за породите, публикувана от Американския киноложки клуб — нито от което и да било друго авторитетно ръководство. Причина за него беше една друга голяма книга в кучешката литература — „Отвъдната страна“ на Гари Ларсън. И двамата бяхме големи почитатели на комиксите му. Рисунките бяха изпълнени с находчиви лабрадори с изискани маниери, които вършеха и говореха такива хитри неща. Да, те говореха! Как да не ги харесаш? Лабрадорите бяха много забавни животни поне тези на Ларсън. А кой би се отказал от малко повече забавление в живота си? Ето защо се запалихме толкова.

Сега, докато преглеждах по-сериозната литература за лабрадорите, с облекчение разбрах, че изборът ни, макар и направен, без да сме събрали достатъчно предварителна информация, не е чак толкова лош. Книгите бяха пълни с възторжени свидетелства за любвеобилната природа на тези кучета, за уравновесения им характер, добродушното им отношение към децата, липсата на агресивност и желанието да угодят на стопанина си. Тъй като са интелигентни и податливи на възпитание, те са предпочитани, когато става въпрос за обучение на кучета, които участват в спасителни операции или служат за водачи на слепци и хора с други увреждания. Всичко това показваше, че лабрадорът е подходящ за домашен любимец в семейство, в което по всяка вероятност рано или късно ще има деца.

В едно ръководство пишеше следното: „Лабрадорът е известен със своята интелигентност, голямата си привързаност към човека, добри умения на терен и неуморима отдаденост при изпълнението на задачи.“ В друго се хвалеше удивителната преданост на кучетата от тази порода. Всичките тези качества бяха превърнали лабрадора от специализирано ловно куче, предпочитано от ловците на птици поради уменията му да вади свалените фазани и патици от ледените води, във фаворит за домашен любимец в Америка. През 1990 г. лабрадорът измести кокер шпаньола от първото място в регистрите на Американския киноложки клуб като най-популярната порода сред американците. Оттогава никои други кучета не се радваха на такава популярност. През 2004 г. лабрадорът оглави класацията на клуба за петнадесета година поред. По това време бяха регистрирани 146692 лабрадора. Далеч по-малък беше броят на втората предпочитана порода, златен ретривър — 52550. На трето място беше германската овчарка — 46046.

Съвсем случайно бяхме попаднали на порода, на която Америка не можеше да се насити. Многобройните щастливи собственици на кучета не можеха да грешат, нали? Бяхме избрали доказан първенец. И все пак литературата беше изпълнена с плашещи предупреждения.

Лабрадорите са селекционирани за работни кучета и енергията им е неизчерпаема. Те са изключително общителни и оставени сами дълго време, не се справят добре. Някои са дебелоглави и трудно се поддават на обучение. Трябва им всекидневно, интензивно, физическо натоварване, защото иначе правят пакости. Други са лесно възбудими и не могат да бъдат контролирани дори и от опитни гледачи на кучета. При някои детството като че ли продължава вечно, проточва се три или повече години. Дългото буйно юношество изисква изключително търпение от страна на собствениците им.

Те са мускулести и с течение на векове са били приучвани да издържат на болка — качества, които са им вършили добра работа, когато е трябвало да се хвърлят в ледените води на Северния Атлантик, за да помагат на рибарите. Но в домашни условия същите тези качества означават, че кучетата могат да се окажат в ролята на прословутия слон в магазин за порцелан. Тези животни са големи, силни, с широк гръден кош и невинаги знаят силата си. Една собственичка на такова куче по-късно ми каза, че веднъж вързала лабрадора си за касата на вратата на гаража, за да й е под око, докато мие колата си на пътеката. Кучето зърнало една катерица, втурнало се след нея и изтръгнало тежката метална каса от стената.

После попаднах на едно изречение, което изпълни сърцето ми със страх. „Родителите са една от най-добрите индикации за темперамента на новото ви куче в бъдеще. Изненадващо голяма част от поведението му е предопределена по наследство.“ В ума ми моментално изникна образът на разпенения, покрит с кал банши[1], който изскочи като фурия от гората вечерта, когато избрахме нашето куче. Господи, помислих си аз. В книгата се препоръчваше да се видят и двамата родители, ако е възможно. Спомних си още нещо — почти незабележимото колебание на жената, развъждаща кучета, когато я попитах къде е бащата. О… тук е някъде. След това тя побърза да смени темата. Всичко си идваше на мястото. Вещите купувачи на кучета щяха да настояват да им бъде представен и бащата. И какво щяха да видят? Безумен дервиш, който препуска в нощта, като че ли преследван от хиляди демони по петите. Казах на ум една молитва, пожелавайки си Марли да е наследил темперамента на майка си.

Като оставим настрани индивидуалната генетика, всички чистокръвни лабрадори имат някои предсказуеми характеристики. Американският киноложки клуб е определил стандарти за качествата, които те трябва да притежават. Физически кучетата трябва да са здрави и мускулести, с къса, гъста и устойчива на атмосферните условия козина. На цвят тя може да бъде черна, шоколадовокафява или в жълтеникав нюанс, вариращ от светлокремаво до наситено оранжевокафяво. Една от основните отличителните характеристики на лабрадора е неговата дебела, мощна опашка, подобна на опашката на видра, която с един замах може да събори всичко от масичката ви за кафе. Главата е голяма и квадратна, със здрави челюсти и високо разположени увиснали уши. Повечето лабрадори са с височина около шестдесет сантиметра при раменете. Обикновено теглото на мъжките екземпляри е тридесет — тридесет и шест килограма, но има и такива, които са значително по-тежки.

Но според Американския киноложки клуб външният вид не е всичко, което прави от лабрадора лабрадор. В стандарта на клуба за породата се казва: „Темпераментът на истинския лабрадор е също такъв отличителен белег на породата, както и «видровата» опашка. В идеалния случай лабрадорът е добродушен, общителен и податлив на възпитание, готов да достави удоволствие и неагресивен към хора и животни. Той притежава много качества, които се харесват на любителите. Кроткият му нрав, интелигентността и неговата приспособимост го правят идеално куче.“

Идеално куче! Едва ли би могло да има по-голяма препоръка от това. Колкото повече четях, толкова повече се убеждавах, че сме направили добър избор. Дори предупрежденията не ме плашеха толкова. С Джени щяхме да се отдадем на отглеждането на нашето куче и да го обсипем с внимание и любов. Щяхме да му посветим толкова време, колкото е необходимо, за да го научим на послушание и да култивираме в него социални умения. И двамата много обичахме да ходим пеша, почти всяка вечер след работа, а често и сутрин, се разхождахме по пътеката край канала. Естествено, щяхме да взимаме и кучето при интензивните си разходки и малкият палавник щеше да се прибира у дома уморен. Работата на Джени беше само на километър и половина от нас, тя можеше да се връща всеки ден у дома и да му хвърля топка в задния двор, за да изразходва още малко от неизчерпаемата енергия на кучето, за която бяхме предупредени.

Седмица преди денят, когато трябваше да доведем кучето у дома, Сюзън, сестрата на Джени, ни се обади от Бостън. Тя, съпругът й и двете им деца възнамеряваха да отидат до Дисни Уърлд следващата седмица. Канеха Джени да се присъедини към тях и да прекарат няколко дни заедно. Като леля, Джени беше много привързана към племенниците си и използваше всяка възможност да бъде с тях, така че умираше от желание да приеме поканата. Но се колебаеше.

— Няма да съм тук, за да доведем малкия Марли у дома.

— Върви. Аз ще доведа кучето, ще го настаня и то ще те чака, когато се прибереш.

Казах го небрежно, но тайно се радвах на възможността да бъде сам с кучето няколко дни, през които да се сприятелим по мъжки. Наистина, Марли беше наш общ проект, щеше да принадлежи на двама ни поравно. Но смятах, че едно куче не може да има двама господари, и ако трябваше да избира водач на глутницата в домашната йерархия, исках това да бъда аз. Трите дена насаме с него щяха да ми осигурят предимство.

Седмица по-късно Джени замина за Орландо, на три и половина часа път с кола. Още същата вечер, в петък след работа, отидох при жената с кучетата, за да взема новия спътник в живота ни. Когато Лори го донесе от задната част на къщата, направо ахнах. Мъничкото, пухкаво пале, което бяхме избрали преди три седмици, беше станало двойно по-голямо. То се втурна към мен, заби глава в глезените ми, просна се в краката ми и се претърколи по гръб с лапи във въздуха в знак на — както се надявах — подчинение. Лори сигурно бе усетила изненадата ми.

— Момчето доста е пораснало, нали? — каза тя бодро. — Само да го видите как омита паничката си!

Наведох се, почесах го по корема и попитах:

— Готов ли си да вървим у дома, Марли? — За пръв път използвах името. Наистина му подхождаше.

В колата му приготвих удобно кътче с плажни кърпи на седалката до мястото на шофьора и го настаних там. Но едва бях стигнал шосето, когато той започна да се гърчи и извива и се измъкна от кърпите. Запълзя със скимтене по корем към мен по седалката. Централната конзола на автомобила беше първата от безбройните трудности, с които му предстоеше да се справи в живота си. И ето че по едно време задните му крака увиснаха от конзолата откъм страната на пътника, предните му лапи висяха от страната на шофьора, а коремчето му се притисна плътно към ръчната спирачка в средата. Размахваше отчаяно лапички във въздуха, извиваше се, клатеше се, люлееше се, но беше заседнал като товарен кораб в пясъчен праг. Протегнах ръка и го погалих по гърба, но това го възбуди още повече и доведе до неистово дращене и гърчене. Задните му лапи панически търсеха опора в покритата с мокет издатина между двете седалки. Постепенно задницата му се заиздига и щръкна нагоре, опашката му се замята бясно и накрая законът за гравитацията си каза думата. Той полетя с главата надолу от другата страна на конзолата, направи салто на пода в краката ми и се обърна по гръб. Оттам бързо и лесно се покатери на скута ми.

Господи, колко щастлив беше — безкрайно щастлив. Трепереше от радост, когато зарови глава в корема ми и задъвка копчетата на ризата ми, а в същото време опашката му удряше по волана като стрелка на метроном.

Бързо установих, че мога да въздействам върху темпото на размахване на опашката чрез докосване. Когато и двете ми ръце бяха на волана, тактът беше неизменно три тупвания в секунда. Туп. Туп. Туп. Щом докоснех с пръст главицата му, ритъмът преминаваше от валс към боса нова. Туп-туп-туп туп-туп-туп! Два пръста и той незабавно се сменяше с мамбо. Туп-туп-туп-туп-туп! Когато сложех цялата си ръка върху главата му и започнех да я мачкам, ритъмът експлодираше в самба, подобно на серия от картечни изстрели. Туптуптуптуп-туптуптуптуп!

— Охо, ти имаш чувство за ритъм! — казах му аз. — Значи си реге куче.

Стигнахме у дома, вкарах го вътре и откачих повода. Той започна да души и не спря, докато не подуши всеки сантиметър от къщата. След това седна на задните си лапи, наведе глава настрани и ме погледна, сякаш искаше да ми каже: Страхотно местенце, но къде са братята и сестрите ми?

Осъзна реалността на новия си живот, чак когато стана време да си лягаме. Преди да отида да го взема, му бях приготвил легло в гаража, който беше залепен за къщата. Никога не вкарвахме колата там, използвахме го най-вече като склад и сервизно помещение, където държахме пералната машина, сушилнята, както и дъската за гладене. Помещението беше сухо и удобно и имаше врата, която водеше към оградения заден двор. С циментовия си под и стени, практически беше неразрушим.

— Марли — казах бодро аз, когато го отведох там. — Това е твоята стая.

Бях пръснал наоколо играчки за дъвчене, в средата бяха застлани вестници, оставил бях купа с вода и му бях приготвил легло в един голям кашон, постлан със стара завивка.

— А това е леглото ти — казах аз и го сложих в кашона.

Марли беше свикнал с кашони, но винаги ги беше споделял с братята и сестрите си. Обходи го и ме погледна тъжно. За да го изпитам, влязох в къщата и затворих вратата. Застанах зад нея и се заслушах. Първо не чух нищо. После долових тихичко скимтене. След малко се чу такова квичене, сякаш някой го изтезаваше.

Отворих вратата и щом ме видя, квиченето спря. Протегнах ръка, погалих го няколко пъти и пак излязох. Застанах зад вратата и започнах да броя. Едно, две, три… Минаха седем секунди, преди джафкането и квиченето да започнат отново. Повторихме упражнението няколко пъти със същия резултат. Бях уморен и реших, че е време да го оставя да скимти, докато се изтощи и заспи. Излязох от гаража, затворих вратата, отидох в спалнята в другия край на къщата и пропълзях в леглото. Въпреки бетонните стени чувах жалното му квичене. Лежах и се опитвах да не му обръщам внимание, като си въобразявах, че всеки момент ще заспи. Квиченето продължаваше. Чувах го дори когато запушвах ушите си с възглавницата. Представих си как стои там съвсем самичък за пръв път в живота си, в непозната обстановка, без никаква кучешка миризма. Майка му беше изчезнала, нямаше ги братята и сестрите му. Горкичкият. Как бих се почувствал аз на негово място?

Упорствах още половин час и накрая станах и отидох при него. Щом ме видя, лицето му грейна и опашката заудря по стената на кашона. Все едно ми казваше: Хайде, скачай вътре, тук има достатъчно място. Не отговорих на поканата му, просто вдигнах кашона заедно с кучето, отнесох го в спалнята и го поставих плътно до едната страна на леглото. Легнах съвсем накрая на матрака, с ръка, провесена в кашона. Поставих я върху него и усещах как гръдният му кош се надига и спада при дишането. Скоро и двамата се унесохме в сън.

[1] Зъл дух от ирландската митология. — Б.ред. ↑

Глава 4
Въртиопашко

През следващите три дни изцяло се посветих на кученцето. Лягах на пода и го оставях да се катери по мен. Борех се с него. Използвах една стара хавлиена кърпа, за да играем на теглене на въже и се изненадах колко силен е станал. Следваше ме навсякъде и се опитваше да гризе всичко, което успееше да докопа със зъбите си. Трябваше му само един ден, за да се открие, че най-интересното нещо в новия му дом е тоалетната хартия. Изчезваше в банята и след няколко секунди се втурваше навън, стиснал здраво със зъби края на лентата, а хартията се стелеше след него, докато спринтираше из къщата. В резултат на това домът ни изглеждаше така, все едно е украсен за Хелоуин.

През около половин час го извеждах в задния двор, за да се облекчи. Ако се изпишкаше вкъщи, му се карах. Ако го направеше навън, допирах буза до неговата и го хвалех с най-ласкави думи. А ако се изакаше на двора, се държах така, като че ли току-що е доставил печелившия билет от лотарията на Флорида.

Когато Джени се върна от Дисни Уърлд, започна да се занимава с него с не по-малък ентусиазъм. Наблюдавах я с възхищение. Дните се нижеха и пред мен се разкриваше една спокойна, нежна и грижовна страна на младата ми съпруга, за която не подозирах, че съществува. Тя взимаше кученцето в ръце, галеше го, играеше си с него и го обсипваше го с внимание. Разресваше старателно козината му и го преглеждаше за бълхи и кърлежи. Нощ след нощ ставаше в два часа и го извеждаше навън, за да се изходи. Благодарение на това, само за няколко седмици, той се научи да не прави бели в къщи.

Обикновено го хранеше Джени.

Следвайки инструкциите върху плика, давахме на Марли три големи купи кучешка храна на ден. Той лакомо излапваше всичко до последното късче за секунди. Естествено, каквото влизаше, трябваше и да излезе, и скоро задният ни двор заприлича на минно поле. Когато излизахме навън, трябваше да си отваряме очите на четири. Ако апетитът на Марли беше огромен, фъшкиите му бяха още по-впечатляващи — гигантски купчини, които не изглеждаха много по-различно от онова, което поглъщаше. Имаше ли изобщо храносмилане?

Явно, да. Марли растеше с бясна скорост във всички посоки, подобно на онези необикновени лиани в джунглата, които могат да покрият една къща за часове. С всеки изминал ден ставаше малко по-дълъг, по-широк, по-висок и по-дебел. Когато го донесох у дома, тежеше девет килограма и половина, но само след няколко седмици беше вече двадесет и три килограма. Милата му главица, която се побираше в шепата ми, когато го карах у дома в онази първа нощ, се беше променила, и сега по форма и тежест приличаше на наковалня. Лапите му бяха огромни, по хълбоците му изпъкваха мускули, а гръдният му кош беше широк като булдозер. Точно както пишеше в книгите, тъничката му бебешка опашка ставаше все по-дебела и мощна като на видра.

Боже каква опашка! Всички предмети в къщата, разположени под нивото на коленете ни, биваха отнесени от вечно сновящото оръжие на Марли. Разчистваше масички за кафе, разпиляваше списания, събаряше снимки в рамки, помиташе бирени бутилки и винени чаши. Дори счупи едно от стъклата на френските прозорци. Скоро всеки предмет, който не беше здраво завинтен, беше преместен на високо безопасно място, извън обсега на въртящия се боздуган на Марли. Приятелите ни се чудеха: „Вече сте пригодили къщата си за деца!“

Всъщност Марли въртеше не толкова опашката си, колкото цялото си тяло. Въртеливото движение започваше от раменете и преминаваше назад. Приличаше на онези спираловидни пружини, с които си играят децата. Бяхме готови да се закълнем, че той няма кости, а само един голям еластичен мускул. Джени започна да го нарича Въртиопашко.

Най-много се въртеше, когато имаше нещо в устата си. Поведението му във всяка ситуация беше едно и също: захапваше първата попаднала му обувка, възглавница или молив — каквото и да е — и хукваше с него. Сякаш някакъв тих глас в главата му нашепваше: „Хайде! Вземи го! Направи го цялото в лиги! Бягай!“

Някои от предметите, които задигаше, бяха достатъчно малки, за да ги скрие и това особено му харесваше. Изглежда смяташе, че така успява да ни надхитри. Но Марли не ставаше за играч на покер. Не можеше да скрие вълнението си, когато си наумеше да отмъкне нещо. Той по принцип си беше буен, но в такива моменти изпадаше в пристъпи на свръхактивност, като че някаква невидима сила го ръчкаше с остен отзад. Цялото му тяло се тресеше, главата му се накланяше ту на едната, ту на другата страна и задницата му се люлееше в някакъв лудешки танц, който наричахме „Мамбото на Марли“.

— Е, добре, какво си докопал този път? — казвах аз. При приближаването ми той започваше да отстъпва и да обикаля в кръг стаята, поклащайки хълбоците си и мятайки глава надолу-нагоре като жребче. Беше толкова щастлив, че се е добрал до лелеяния предмет, че не можеше да се владее. След като най-после смогвах да го приклещя и да отворя челюстите му, никога не оставах с празни ръце. Неизменно се оказваше, че е успял да отмъкне някакъв нов трофей от боклука или от пода, а когато поизрасна — и от масата в трапезарията. Книжни салфетки, носни кърпички, касови бележки, коркови тапи, изрезки от вестници, шахматни фигури, капачки от бутилки — устата му беше като сметище за промишлени отпадъци. Един ден разтворих челюстите му, надникнах вътре и открих чека за заплатата си, залепен на небцето му.

Само след няколко седмици почти не си спомняхме как сме живели преди появата на новия ни съквартирант. Скоро влязохме в ритъм. Сутрин, без да съм изпил още първата си чаша кафе, го извеждах на бърза разходка до брега и обратно. След закуска, преди да си взема душ, обикалях задния двор, въоръжен с лопата, и заривах в пясъка противопехотните мини, които беше заложил там. Джени тръгваше за работа преди девет часа, а аз рядко излизах преди десет, като първо заключвах Марли в гаража с купа прясна вода и камара играчки, като бодро го наставлявах: „Бъди добро момче, Марли“. Към дванайсет и половина, по време на обедната си почивка, Джени се връщаше у дома за второто хранене на Марли, след което играеха на топка в задния двор, докато се умори. През първите седмици тя се отбиваше у дома и следобед, за да го изведе навън. След вечеря обикновено се разхождахме по брега и гледахме яхтите, които бавно преминаваха на фона на червения залез.

Вероятно разходка не е точната дума. Марли се „разхождаше“ като неуправляем влак беглец. Втурваше се напред и опъваше повода с всички сили, при което се давеше до прегракване. Ние го дърпахме назад; той ни дърпаше напред. Ние го влачехме; той се теглеше и кашляше от впилия се във врата му нашийник като заклет пушач. Втурваше се ту наляво, ту надясно, спускаше се към всяка пощенска кутия или храст, душеше, пухтеше и пишкаше в движение, като струята обикновено подмокряше него, вместо набелязаната цел. Обикаляше около нас и оплиташе глезените ни с каиша, след което се стрелваше отново напред и едва не ни събаряше. Минеше ли наблизо друг човек с куче, Марли се хвърляше към него с радостен лай, опъваше повода докрай и се изправяше на задните си крака, изгарящ от желание да се сприятели. „Той определено обича живота“, коментира веднъж един собственик на куче и мисля, че това обясняваше всичко.

Докато все още беше малък, успявахме да спечелим тази игра на теглене, но с всяка изминала седмица равновесието на силите се променяше. Той ставаше все по-голям и по-силен. Беше очевидно, че не след дълго ще бъде по-як и от двама ни. Знаехме, че трябва да го обуздаем и да го научим да върви прилично до нас, за да не загинем позорно под колелата на някоя минаваща кола. Приятелите ни, които имаха отдавна кучета, ни съветваха да не избързваме с дресировката за послушание. „Много е рано — каза ни един от тях. — Радвайте се на детството му, докато можете. Скоро ще порасне и тогава ще се заемете сериозно с възпитанието му.“

Така и направихме, но това не означава, че го оставяхме да прави каквото си иска. Въведохме правила и се опитвахме да бъдем последователни при налагането им. Леглата и мебелите бяха табу. Пиенето на вода от тоалетната, душенето на слабините на хората и дъвченето на краката на столовете бяха наказуеми деяния, макар че според него явно си струваше да ти се карат заради тях. „Не“ стана едва ли не любимата ни дума. Работехме върху основните команди — ела, на място, седни, легни — но без особен успех. Марли беше млад и неспокоен, способен беше да се концентрира толкова, колкото водорасло да стои неподвижно, вниманието му беше избухливо като нитроглицерин. Възбуждаше се много лесно, всеки контакт с него предизвикваше трескави изблици на вълнение, все едно беше пил тройно еспресо. Осъзнахме го след години, но той показваше признаци на онова заболяване, което бе измислено по-късно, за да обясни поведението на хиляди неспокойни и неподвластни на контрол ученици. Кучето ни беше христоматиен пример за синдрома на дефицит на вниманието и хиперактивност.

Въпреки детинските си лудории, Марли играеше важна роля в дома ни и в нашите взаимоотношения. Чрез своята безпомощност той доказваше на Джени, че може да се справи с майчинството. Грижеше се за него вече няколко седмици и Марли беше оцелял. При това се развиваше бързо и заякваше. Шегувахме се, че може би ще трябва да му намалим дажбата, за да спрем растежа му и да потиснем енергията му.

Преобразяването на Джени от коравосърдечен убиец на растения в грижовна кучешка майка продължаваше да ме учудва. Мисля, че и тя беше малко учудена. Удаваше й се съвсем естествено. Един ден Марли се задави много лошо. Преди да осъзная, че е в беда, Джени скочи, отвори устата му с една ръка, а с другата бръкна дълбоко в гърлото му и измъкна оттам голяма, покрита със слюнка топка целофан. Направи го просто така. Марли се изкашля за последно, удари с опашка по стената и я погледна с изражение, което казваше: „Искаш ли да го направим пак?“

Свиквайки с новия член на семейството си, започнахме да разговаряме по-спокойно дали да не го увеличим и по друг начин. Няколко седмици след като доведох Марли у дома, решихме да не използваме повече противозачатъчни средства. Не че бяхме решили Джени да забременее, което би било твърде смело за една толкова нерешителна двойка като нас. Идеята ни беше по-скоро да престанем да се пазим от забременяване. Съзнавахме, че тази логика е доста противоречива, но по някакъв начин тя ни накара да се почувстваме по-добре. Нямаше да се насилваме. В никакъв случай. Нямаше да се опитваме да имаме бебе; просто щяхме да чакаме да се случи това, което ни беше писано да се случи. Да оставим природата да си каже думата. Que sera, sera[1] и така нататък.

Откровено казано, страхувахме се. Имахме приятели, които се опитваха да заченат от месеци, дори години, но нямаха този късмет и постепенно достойното им за съжаление отчаяние стана публично достояние. Когато се събирахме на вечеря, те непрекъснато говореха за медицински консултации, изследване на концентрацията на сперматозоидите и изчисляване на менструалните цикли, от което всички останали на масата се чувстваха неловко. Какво може да каже човек в такива случаи? „Мисля, че концентрацията на сперматозоидите ти е отлична?“ Всичко това ни идваше в повече. Страхувахме се до смърт, че ще заприличаме на тях.

Преди да се оженим, Джени на няколко пъти беше получавала ендометриоза[2] и й бяха правили лапароскопия за отстраняване на засегнатите тъкани в маточните тръби, което имаше опасност да доведе до безплодие. Още по-обезпокоителна беше една малка тайна от нашето минало. В онези първи дни на сляпа страст, когато желанието заглушаваше всичко, наподобяващо здрав разум, заедно с дрехите захвърляхме и всякаква предпазливост и се отдавахме на безразсъден секс, без да използваме противозачатъчни. При това неведнъж, а много пъти. Беше невероятно глупаво, и сега, когато няколко години по-късно си спомняхме за това, трябваше да целуваме земята от благодарност, че по някакво чудо не се получи нежелана бременност. Но вместо това всеки от нас си мислеше: Какво не ни е наред? Никоя нормална двойка не би могла да прави така непредпазливо секс, без нищо да й се случи. И двамата бяхме убедени, че зачеването няма да е лесно.

И така, докато приятелите ни говореха за плановете си да раждат деца, ние си мълчахме. Джени просто щеше да пъхне рецептата си за противозачатъчни в аптечката и да забрави за нея. Ако забременее — чудесно. Ако не — добре, не сме си го поставяли като цел, нали?

През зимата в Уест Палм Бийч времето е прекрасно. Нощем е хладно и свежо, а през деня топло и слънчево. След непоносимо дългото и омаломощаващо лято, по-голямата част от което прекарвахме в помещения с климатик, а навън притичвахме от сянката на едно дърво до друго, зимата беше времето, когато се наслаждавахме на по-приятната страна на субтропичния климат. Хранехме се на задната веранда, всяка сутрин изстисквахме сок от плодовете на портокаловото дърво в задния двор, грижехме се за малката си градинка с подправки и няколкото корена домати край къщата и късахме големите като чинийки цветове от хибискуса, които оставяхме да плуват в малки купи на масата в трапезарията. През нощта спяхме на отворени прозорци и наоколо се носеше ароматът на гардении.

В един от тези великолепни дни към края на март Джени покани една своя приятелка от работата и й предложи да доведе кучето си — басет на име Бъди — за да си поиграят с Марли. Бъди беше спасен съвсем скоро от приюта за изоставени домашни любимци и имаше най-тъжната физиономия, която съм виждал. Пуснахме двете кучета в задния двор и те се отдалечиха с подскоци. В началото бедният Бъди не беше много сигурен как да се държи с преливащия от енергия жълт младок, който препускаше по поляната, мяташе се насам-натам, и описваше тичешком малки окръжности около него. Възприе го обаче откъм смешната му страна и двамата лудуваха повече от час, преди да се отпуснат изтощени под сянката на манговото дърво.

След няколко дни Марли започна да се чеше неспирно. Драскаше се с нокти толкова силно, че се уплашихме да не се нарани до кръв. Джени коленичи и започна обичайната си инспекция, като прокарваше пръсти през козината му и я разделяше, за да разгледа кожата под нея. Само след няколко секунди извика:

— По дяволите! Погледни това тук.

Надникнах над рамото й към мястото, където беше разгърнала козината на Марли, тъкмо навреме, за да видя как една малка черна точка се стрелва обратно, търсейки прикритие.

Накарахме кучето да легне на пода и го прегледахме сантиметър по сантиметър. Марли беше във възторг, че е обект на двойно вниманието и пухтеше щастливо, а опашката му удряше по пода. Бяха плъпнали по цялото му тяло. Бълхи! Цели пълчища. Имаше ги между пръстите му, под нашийника, скрити в клепналите му уши. Дори да се движеха бавно — което съвсем не беше така — просто бяха прекалено много, за да ги унищожим.

Бяхме чували за всеизвестните проблеми на Флорида с бълхите и кърлежите. Тук нямаше големи студове, не падаше дори слана и популациите от буболечки бяха неизтребими. Направо процъфтяваха в топлата влажна среда. Това беше място, където дори в големите къщи на милионерите край океана имаше хлебарки. Джени направо откачи. Нейното куче гъмжеше от паразити. Разбира се, обвинихме Бъди, макар че нямахме безспорни доказателства срещу него. Джени реши, че не само кучето, но и целият ни дом е пълен с бълхи. Грабна ключовете от колата и хукна навън.

След половин час се върна с торба, така натъпкана с химически препарати, че щеше да ни трябва собствено депо за токсични отпадъци. Имаше препарати за баня срещу бълхи, пудри и спрейове срещу бълхи, пяна срещу бълхи и разтвори срещу бълхи. Имаше дори пестицид, с който момчето в магазина й беше казало да напръска моравата, за да има поне малка надежда, че ще победим противните гадинки. Имаше и специален гребен за отстраняване на яйцата на паразитите.

Бръкнах в торбата и извадих бележката.

— Боже мой, скъпа — казах аз. — За толкова пари можехме да наемем цял селскостопански самолет.

Жена ми не ми обърна никакво внимание. Отново беше готова да убива — този път, за да предпази онези, които обича — и намеренията й бяха напълно сериозни. Пристъпи енергично към изпълнение на задачата си. Изкъпа Марли в коритото за пране, като използва специалните сапуни. След това сипа във водата обезпаразитяващия разтвор и започна да полива кучето, докато той не попи във всеки сантиметър от козината му. Докато Марли се сушеше в гаража, а край него се носеше миризма като от химически завод, Джени мина всичко с прахосмукачката — подовете, стените, килимите, завесите, тапицираните мебели. После напръска навсякъде със спрея. Тя буквално заля вътрешността на къщата с препарата срещу бълхи, а аз направих същото отвън.

— Видяхме ли сметката на малките негодници? — попитах аз, когато свършихме.

— Мисля, че да — отвърна тя.

Масираната ни атака срещу бълхите на „Чърчил Роуд“ № 345 беше огромен успех. Проверявахме Марли всеки ден, надничахме между пръстите му, в ушите му, под опашката, проверявахме корема му и навсякъде, където можехме да стигнем. Не намерихме никаква следа от бълхи. Прегледахме килимите, канапетата, долната част на завесите, тревата — и там нищо. Врагът беше сразен.

[1] Каквото има да става, ще стане, (исп.) — Б.пр. ↑

[2] Ендометриозата е състояние, при което тъкани от матката се разрастват извън нея или в други органи на таза. — Б.ред. ↑

Глава 5
Тестът за бременност

Няколко седмици по-късно лежахме с Джени в леглото и четяхме. По едно време тя затвори книгата си и каза:

— Вероятно няма нищо.

— Какво имаш предвид? — попитах разсеяно, без да вдигам поглед от книгата.

— Закъснява ми.

Това изостри вниманието ми.

— Закъснява ти? Така ли? — казах аз и се обърнах.

— Случва се понякога. Но вече мина цяла седмица. Освен това се чувствам особено.

— В какъв смисъл особено?

— Като че ли имам възпаление на стомашната лигавица. Пийнах малко вино онзи ден на вечеря и ми се догади.

— Това не е типично за теб.

— Повдига ми се от самата мисъл за алкохол.

Нямах намерение да й го казвам, но беше станала доста раздразнителна напоследък.

— Мислиш ли… — започнах аз.

— Не знам. А ти?

— Откъде да знам?

— Колебаех се дали да ти кажа. Но ми се щеше да чуя какво мислиш? Не искам да предизвикваме съдбата.

Именно тогава разбрах колко важно беше това за нея — за мен също. Мисълта да станем родители някак си ни беше завладяла, без да се усетим. Бяхме готови да имаме дете. Дълго лежахме един до друг, мълчахме, вперили поглед пред себе си. — Няма да можем да заспим — казах накрая аз.

— Напрежението ме убива — призна тя.

— Хайде, обличай се — казах аз. — Да идем до дрогерията и да купим тест за бременност.

Навлякохме къси панталони и тениски и отворихме предната врата. Марли подтичваше пред нас, преизпълнен от радост пред перспективата за късна разходка с кола. Изправи се на задните си крака до мъничката тойота терсел, подскачаше нагоре-надолу, притреперваше, пръскаше слюнка и пухтеше, напълно извън себе си в очакване на великия момент, когато ще отворя задната врата.

— Брей, човек може да си помисли, че той ще става баща — казах аз. Отворих вратата, той скочи на задната седалка с такъв ентусиазъм, че прелетя чак до другия й край, без да я докосва, и спря едва когато главата му шумно се удари в прозореца на другата врата, очевидно, без да се нарани.

Аптеката беше отворена до полунощ. Джени влезе вътре, аз и Марли останахме в колата. Има някои неща, които мъжете просто не купуват и тестовете за бременност са в началото на списъка. Кучето се разхождаше по задната седалка, скимтеше и не отделяше поглед от входа на аптеката. Както му беше навик, когато е развълнуван, а той беше непрекъснато в това състояние, когато е буден, Марли пухтеше и се лигавеше обилно.

— О, успокой се, за бога — казах му аз. — Какво си въобразяваш, че ще направи тя? Че ще избяга през задния вход?

В отговор, той разтърси тялото си енергично и ме обсипа с лиги и опадали косми. Бяхме свикнали със собствените му норми на поведение, когато се вози в колата, и винаги държахме една голяма кърпа за баня на предната седалка, която използвах в такива случаи, за да избърша себе си и вътрешността на колата.

— Имай търпение — казах. — Обещавам ти, че ще се върне.

След пет минути Джени се появи с малък плик в ръка. Когато потеглихме от паркинга, Марли промъкна рамене между седалките на малкото ни комби, подпря предните си лапи на централната конзола с нос, опрян в огледалото за обратно виждане. При всеки завой политаше напред и притискаше с гърди ръчната спирачка. След всяко залитане се настаняваше отново на нестабилното си място, невъзмутим и безкрайно щастлив.

Няколко минути по-късно вече бяхме у дома, в банята, а комплектът с теста за бременност, купен за 8.99 долара, беше на умивалника. Прочетох упътването на глас.

— Е добре. Пише, че точността му е деветдесет и девет процента. Първо трябва да се изпишкаш в тази чаша.

Следващата стъпка беше тънката пластмасова лента за тестване да се потопи в урината, а после в една малка стъкленица с разтвор, която беше част от комплекта.

— Изчакваме пет минути. После я поставяме във втория разтвор за петнадесет минути. Ако посинее, значи официално си бременна, скъпа!

Отброихме първите пет минути. След това Джени пусна лентата във втората стъкленица и каза:

— Нямам нерви да стоя тук и да гледам.

Отидохме в дневната и започнахме да си бъбрим, като се преструвахме, че чакаме нещо, което едва ли е по-важно от завирането на чайника.

— Какво ще кажеш за „Делфините“[1] — подкачих я аз. Но сърцето ми туптеше бясно и стомахът ми нервно се присви от страх. Ако тестът беше положителен, животът ни щеше да се промени завинаги! Ако беше отрицателен, Джени щеше да го преживее много тежко. Осъзнах, че може би и аз нямаше да го преживея леко. Стори ми се, че мина цяла вечност, докато таймерът иззвъня.

— Готово — казах аз. — Какъвто и да е резултатът, знаеш, че те обичам.

Отидох в банята и извадих лентичката. Беше синя, не можеше да има никакво съмнение. Синя като дълбокия океан. Наситено тъмносиня. Синьо, което е невъзможно да объркаш с никакъв друг цвят.

— Поздравления, скъпа.

— О, боже! — успя да промълви Джени и се хвърли в прегръдките ми.

Докато стояхме прегърнати до умивалника със затворени очи, усетих някакво движение в краката ни. Погледнах надолу. Беше Марли, тялото му се въртеше наляво-надясно, главата му подскачаше, а опашката му удряше по вратата на шкафа за бельо толкова силно, че си помислих, че ще останат вдлъбнатини. Посегнах да го погаля, но той се дръпна. Охо. Това беше мамбо Марли и можеше да означава само едно нещо.

Какво си докопал този път? — казах аз и се впуснах да го преследвам. Той се втурна в галоп към дневната и успя да ми се изплъзне на косъм. Когато най-после го сгащих и отворих челюстите му, първо не видях нищо. След това забелязах нещо, залепено навътре за небцето му, откъдето почти нямаше връщане назад и може би всеки момент щеше да изчезне в гърлото му. Беше тънко, продълговато и плоско. И синьо като дълбините на океана. Бръкнах в устата му и измъкнах лентичката от теста за бременност.

— Съжалявам, че трябва да те разочаровам, приятел — казах аз — но това ще го сложим в албума с изрезки и други спомени.

С Джени се разсмяхме и дълго не можахме да спрем. Забавлявахме се с предположения какво ли се върти в голямата му квадратна глава. Хмммм, ако унищожа доказателството, може би ще забравят за този злополучен епизод и няма да ми се наложи да деля замъка си с някакъв натрапник.

Джени хвана Марли за предните лапи, изправи го на задните му крака и затанцува из стаята с него.

— Ще ставаш чичо — заприпява тя.

Марли отвърна по типичния си начин — подскочи и залепи големия си влажен език право върху устата й.

На следващия ден Джени ми се обади в работата. Гласът й преливаше от вълнение. Току-що се беше върнала от лекаря… официално потвърдил резултатите от домашния тест.

Според него всичко е наред — съобщи ми тя.

Предишната вечер бяхме преброили дните назад по календара, опитвайки се да установим датата на зачеването. Тя се безпокоеше, че вече е била бременна, когато проведохме кампанията за унищожаване на бълхите преди няколко седмици. Все пак от всичките тези химикали и пестициди не би могло да се очаква нещо добро. Говорила за това с лекаря, но той казал, че вероятно няма да има проблем. Но я посъветвал да не ги използва повече. Дал й рецепта за витамини за бременни и й казал да отиде при него след три седмици за преглед и ултразвук — метод за получаване на електронно изображение, което щеше да ни даде възможност за пръв път да видим мъничкия плод, развиващ се в утробата й.

— Каза ми да занесем една видеокасета, за да направим копие за потомците ни.

Отбелязах си датата на настолния си календар.

[1] Става дума за футболния отбор „Маями Долфинс“. — Б.ред. ↑

Глава 6
Сърдечни въпроси

Местните жители ще ви кажат, че в Южна Флорида има четири сезона. Да, едва различими, признават те, но все пак са четири. Не им вярвайте. Сезоните са два — единият топъл и сух, другият горещ и влажен. Един ден, по времето, когато тропическите жеги отново се завръщаха, ние се събудихме и осъзнахме, че кучето ни вече не е малко. Както зимата внезапно беше преминала в лято, така и нашият Марли като че ли изведнъж се беше превърнал в едър и непохватен юноша. Беше навършил пет месеца и увисналите гънки на жълтата му кожа, която изглеждаше прекалено голяма за него, се бяха запълнили с мускули. Огромните му лапи вече не бяха комично непропорционални спрямо тялото му. Острите му като игли млечни зъби бяха изпадали и на тяхно място бяха израснали големи и здрави зъби, с които можеше да схруска за нула време някое фризби или чисто нова кожена обувка. Тембърът на гласа му беше станал по-плътен и хората се плашеха от басовия му лай. Когато се изправеше на задните си крака — а той го правеше често — поклащайки се като руска танцуваща мечка, можеше да сложи предните си лапи на раменете ми и да ме погледне право в очите.

При първото ни ходене при ветеринарния лекар човекът подсвирна и каза:

— Това куче ще стане доста голямо.

Беше прав. Марли порасна и стана хубаво куче, ето защо се почувствах задължен да посоча пред скептичната си съпруга, че официалното име, което му дадох, не беше толкова далече от истината. Грогановият Марли Великолепни от Чърчил, освен че живееше на Чърчил Роуд, във всяко отношение беше великолепен. Е, поне когато не си гонеше опашката. Понякога, след като беше изразходвал докрай енергията си, лягаше на персийския килим в дневната и се припичаше на проникващите през щорите коси лъчи на слънцето. С вдигнатата си глава, лъскав нос и кръстосани предни лапи, приличаше на египетски сфинкс.

Не бяхме единствените, които забелязаха трансформацията му. Очевидно непознатите, които го заобикаляха отдалеч и се дръпваха уплашено, когато се втурнеше към тях, не виждаха вече в него безобидно кутре. За тях той беше нещо, което вдъхва страх.

На предната ни врата, на нивото на очите, имаше малко продълговато прозорче с размери петнадесет на двадесет сантиметра. Марли умираше за компания и когато някой позвънеше на звънеца, той се втурваше от другия край на къщата, плъзваше се по дървения под във фоайето, при което размяташе килимчетата на всички страни, и не спираше, докато не се удари с трясък във вратата. След това се изправяше на задните си крака, джафкаше бясно и залепваше муцуната си на прозорчето, за да погледне право в лицето на човека от външната страна на вратата. За Марли, който се изживяваше като представител на фирма за посрещане на новодомци, това беше една радостна увертюра. Обаче за пътуващите търговци, пощальоните и всеки друг, който не го познаваше, той беше Куджо, изскочил от романа на Стивън Кинг, и единственото, което му пречеше да ги разкъса, беше дървената ни врата. След като натиснеха звънеца и видеха лицето на лаещия Марли, вперил очи в тях, повечето непознати бързаха да се оттеглят към средата на пътя, където стояха и чакаха да се появи някой от нас.

Както установихме, това не беше толкова лошо.

Кварталът ни беше от онзи тип, който специалистите по градоустройство наричат „развиващ се“. Къщите бяха строени през четиридесетте и петдесетте години на двадесети век и в началото тук бяха живеели бягащи от зимата хора и пенсионери, но когато първоначалните собственици измрели и тяхното място било заето от разнородна група рентиери и работнически семейства, той започнал да запада. По времето, когато се нанесохме ние, кварталът отново беше в преход, като този път къщите се реставрираха и санираха от гейове, художници и млади професионалисти, привлечени от близостта на морето и модерната архитектура в стил ар деко.

Нашето каре беше като буфер между Саут Дикси Хайуей и луксозните вили край брега. Преди създаването на Междущатската магистрална система, Дикси Хайуей бе част от Магистрала 1, която минава по източния бряг на Флорида. Шосето беше с пет ленти, покрити с нагорещен от слънцето паваж, по две във всяка посока, и една обща лента по средата за обратен завой. Край пътя имаше поовехтели и неугледни магазинчета, в които се продаваха вещи и дрехи втора употреба, бензиностанции, сергии за плодове, магазини със стоки на консигнация, евтини ресторантчета и семейни мотели от една отминала епоха.

На кръстовището, където се пресичат Саут Дикси Хайуей и Чърчил Роуд, имаше магазин за алкохолни напитки, денонощен търговски център, магазин за вносни стоки със здрава решетка на витрината и открита обществена пералня, където хората висяха по цяла нощ и често оставяха наоколо книжни пликове, пълни с празни бутилки. Къщата ни беше в средата на карето, през осем къщи от търговската част.

Кварталът ни изглеждаше безопасен, но се случиха някои събития, от които се убедихме, че си имаше и тъмна страна. Изчезнаха инструменти, които бяхме оставили в двора, а при едно от редките застудявания някой отмъкна всичките ни дърва за горене, които бях подредил до стената на къщата. В един неделен ден, докато закусвахме в едно от любимите си ресторантчета, седнали на обичайната си маса до прозореца, Джени ми показа дупка от куршум в стъклото точно над главите ни и сухо отбеляза: „Това тук го нямаше последния път“.

Една сутрин тъкмо излизах с колата си от карето, за да отида на работа, когато видях един мъж да лежи в канавката, а лицето и ръцете му бяха целите в кръв. Паркирах колата и изтичах при него, като мислех, че го е бутнала кола. Клекнах, но в носа ме удари острата воня на алкохол и урина, а когато заговори ми стана ясно, че е страшно пиян. Повиках бърза помощ и останах при него да изчакам линейката, но когато екипът пристигна, той отказа помощта им. Докато аз и медиците стояхме и гледахме, той със залитане се отправи към магазина за алкохол.

И още една случка. Една вечер отчаян на вид мъж почука на вратата и ми каза, че отивал на гости в някаква къща през една пряка, но му свършил бензинът. Помоли ме да му дам пет долара. Щял да ми ги върне веднага на другата сутрин. Ще ми ги върнеш, как ли пък не, помислих си аз. Предложих му да повикам полицията да го откара, но той измърмори някакво неубедително обяснение и изчезна.

Най-много се притеснихме, когато ни разказаха какво се случило в малката къщичка по диагонал от нас. Там било извършено убийство само няколко месеца, преди да се нанесем. При това не обикновено, а особено брутално убийство. Жертвата била вдовица, инвалид. Нарязали я с верижен трион. Всички вестници писаха за случая и още преди да купим къщата знаехме всички подробности, с изключение на мястото на престъплението. И ето че то се оказа от другата страна на улицата, на която живеехме.

Убитата беше пенсионирана учителка на име Рут Ан Нидърмайър, която живеела сама и била една от първите заселници в квартала. След операция за поставяне на изкуствена тазова става, тя наела медицинска сестра, която да й помага през деня. Решението й се оказало фатално. Сестрата, както впоследствие установила полицията, крадяла чекове от чековата книжка на госпожа Нидърмайър и фалшифицирала подписа й.

Възрастната жена била крехка, но умът й бил бистър. Повдигнала въпроса за липсващите чекове и необяснимите тегления от банковата й сметка. Изпадайки в паника, сестрата разбила главата на бедната жена и повикала приятеля си, който пристигнал с един верижен трион и й помогнал да разчленят тялото й във ваната. Двамата заедно напъхали частите в един голям куфар, измили кръвта от банята и потеглили с колата.

Няколко дни всички се чудели къде е изчезнала госпожа Нидърмайър, казаха ни по-късно съседите. Мистерията била разрешена, когато един мъж се обадил в полицията и казал, че от гаража му се носи ужасна воня. Полицаите открили куфара и ужасното му съдържание. Когато попитали собственика на гаража как куфарът се е оказал там, той им казал истината — дъщеря му го помолила да го остави при него.

Въпреки че зловещото убийство на госпожа Нидърмайър беше най-често разказваното събитие от историята на квартала, никой не спомена и дума, докато уреждахме купуването на къщата. Нито агентът по недвижимите имоти, нито собствениците, нито съседите или земемерът. През първата седмица, след като се нанесохме, съседите пристигнаха със сладкиши и тавичка с печено и ни съобщиха новината. Докато лежахме в леглото през нощта, беше трудно да не мислим, че само на стотина-двеста метра от прозореца на спалнята ни една беззащитна вдовица е била нарязана на парчета. Това е било просто инцидент, казвахме си ние, нещо, което на нас никога няма да ни се случи. И все пак не можехме да минем край мястото или дори да погледнем през прозореца, без да се сетим какво е станало там.

По някакъв начин присъствието на Марли и фактът, че непознатите са нащрек, когато беше наоколо, ни даваше чувство за сигурност, което иначе би ни липсвало. Той беше едро, любвеобилно и глуповато куче, чиято отбранителна стратегия срещу злосторниците сигурно би била да ги ближе до смърт. Но дебнещите престъпници и хищници не можеха да знаят това. За тях той беше голям, силен и непредвидимо луд. И нас това напълно ни устройваше.

Джени добре понасяше бременността си. Започна да става в зори, за да прави упражнения и да разхожда Марли. Приготвяше пълноценни и здравословни ястия, на масата винаги имаше плодове и зеленчуци. Отказа се от кафето и диетичните газирани напитки и, разбира се, от всякакъв вид алкохол. Не ми позволяваше да сложа дори и лъжица шери за готвене в тенджерата.

Бяхме се врекли да пазим бременността й в тайна, докато не се уверим, че плодът е жизнеспособен и няма риск от спонтанен аборт, но и двамата не успяхме да се сдържим. Толкова се вълнувахме, че съобщавахме новината ту на този, ту на онзи от близките си, заклевайки ги да мълчат, докато тайната ни престана да бъде тайна. Първо я споделихме с родителите си, след това с братята и сестрите си, после я съобщихме на най-близките си приятели, на колегите си и накрая на съседите. На десетата седмици коремът на Джени започна леко да се закръгля. Бременността й започна да изглежда реална. Защо да не споделим радостта си с другите? До деня, в който тя трябваше да отиде на преглед и ултразвук, всички знаеха, че Джон и Джени очакват бебе, все едно бяхме залепили обява на някой билборд.

В деня, в който трябваше да отидем на лекар, поисках да ме освободят от работа сутринта и както ни бяха казали, взех една празна видеокасета, за да мога да запечатам първия зърнист образ на потомъка ни. Посещението трябваше да бъде отчасти преглед, отчасти информационна среща. Щяха да ни определят акушерка, която да отговори на въпросите ни, да измери корема на Джени, да чуе пулса на бебето и, разбира се, да ни покаже мъничкото телце.

Пристигнахме в девет часа сутринта, изпълнени с трепетно очакване. Акушерката, любезна жена на средна възраст с британски акцент, ни отведе в малък кабинет за прегледи и веднага попита:

— Искате ли да чуете как бие сърцето на бебето ви?

— Разбира се — отвърнахме ние.

Вслушвахме се напрегнато, докато тя прокарваше нещо като микрофон по корема на Джени. Седяхме мълчаливо, със замръзнали усмивки на лицата и се напрягахме да доловим лекичкото туптене, но от усилвателя се чуваше само пращене.

Сестрата ни успокои, че това не е нещо необичайно.

— Зависи как е разположено бебето. Понякога не се чува нищо. Може би е малко рано.

Предложи ни да се заемем с ултразвука.

— Хайде да видим бебето ви — каза тя жизнерадостно.

— Ще видим бебето Гроги за пръв път — каза Джени, обърнала към мен сияещото си лице.

Сестрата ни отведе в кабинета за ултразвук и накара Джени да легне на една маса с монитор до нея.

— Нося видеокасета — казах аз и я размахах пред очите й.

— Почакайте малко — каза сестрата, издърпа нагоре ризата на Джени и започна да прокарва един инструмент с размера и формата на шайба за хокей по корема й. Взирахме се в монитора, на който се виждаше някаква безформена сива маса.

— Хм, този апарат май не улавя нищо — каза сестрата с равен глас. — Ще опитаме с вагинален ултразвук. Така се виждат повече подробности.

Излезе от кабинета и след малко се върна с друга сестра, висока изрусена блондинка с монограм на нокътя. Казваше се Еси. Тя помоли Джени да свали бикините си, след това вкара във вагината й покрита с латекс сонда. Сестрата беше права — образът беше много по-чист, отколкото при другия апарат. Виждаше се нещо, което приличаше на мъничка торбичка в средата на сиво море. После тя увеличи изображението с кликване на мишката, след това още веднъж. И още веднъж. Но въпреки детайлната картина, торбичката приличаше на провесен безформен чорап. Къде бяха малките ръчички и краченца, за които в книгите за бременни пишеше, че се оформят към десетата седмица? Къде беше главичката? Къде беше туптящото сърчице? Джени, извила глава настрани, за да вижда екрана, и все още изпълнена с трепетно очакване, попита сестрите с нервен смях:

— Има ли нещо там?

Погледнах към лицето на Еси и разбрах, че отговорът е точно този, който не искахме да чуем. Изведнъж осъзнах защо мълчеше, докато увеличаваше изображението. Тя отвърна сдържано на Джени:

— Не и това, което бихме очаквали да видим след десет седмици.

Поставих ръка на коляното на Джени. И двамата продължихме да се взираме в петното на екрана, като че ли с волята си можехме да му вдъхнем живот.

— Джени, мисля, че имаме проблем — каза Еси. — Ще повикам д-р Шърман.

Докато чакахме мълчаливо, разбрах какво имат предвид хората, когато казват, че преди да припаднат имат чувството, че ги връхлита рояк скакалци. Почувствах кръвта да напуска главата ми и някакво бръмчене в ушите си. Ако не седна, помислих си аз, ще колабирам. Какъв конфуз! Силната съпруга понася новината стоически, а съпругът й лежи в безсъзнание на пода и сестрите се опитват да го свестят, като му пъхат амонячна сол под носа. Подпрян на кушетката, държах ръката на Джени с едната си ръка, а с другата галех врата й. Очите й плуваха в сълзи, но не заплака.

Д-р Шърман, висок и достолепен на вид човек с грубовато, но приятно лице, потвърди, че плодът е мъртъв.

— Един ден ще можем да чуем туптенето на някое малко сърчице — каза той. И сетне внимателно ни разказа това, което вече знаехме от книгите, които четяхме. Че в един от шест случая бременността завършва със спонтанен аборт. Че това е начинът, по който природата отстранява слабите, недоразвитите, силно деформираните. Явно спомняйки си за притесненията на Джени във връзка с препаратите за бълхи, той ни обясни, че причината не е в нещо, което сме направили или не сме направили. Постави ръка на бузата на Джени и се наведе към нея, като че ли се канеше да я целуне.

— Съжалявам — каза той. — Можете да опитате пак след два месеца.

И двамата седяхме, без да продумаме. Изведнъж изпитахме неудобство от празната видеокасета на кушетката до нас — жестоко напомняне за слепия ни, наивен оптимизъм. Искаше ми се да я изхвърля. Да я скрия. Попитах доктора:

— Какво ще правим сега?

— Ще трябва да отстраним плацентата — отвърна той. — Преди години нямаше дори да разберете, че плодът е мъртъв, докато не се получи кръвоизлив.

Предложи ни да изчакаме да мине краят на седмицата и да дойдем отново следващия понеделник за процедурата, която беше равносилна на аборт — плодът и плацентата щяха да бъдат изтеглени с вакуум от матката. Но Джени искаше да остави всичко това зад гърба си, аз също.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре — каза тя.

— Добре тогава — съгласи се д-р Шърман. Даде й нещо за разширяване на матката и излезе. Чухме го да влиза в друг кабинет надолу по коридора и бодро да поздравява и да се шегува с друга бременна жена.

Останали сами в кабинета, с Джени се прегърнахме и стояхме така, докато на вратата не се почука. Беше една по-възрастна жена, която не ни беше позната. Носеше някакви документи.

— Съжалявам, мила — каза тя на Джени. — Много съжалявам.

След това й показа къде да подпише декларацията, че й е известен рискът при аспирационен кюртаж, и че няма да предяви иск в случай на увреждане.

Когато д-р Шермън се върна, беше много сериозен. Инжектира на Джени първо валиум, после демерол. Процедурата беше бърза, макар и не безболезнена. Приключи още преди хапчетата да започнат да действат напълно. Когато всичко свърши, тя лежеше почти в несвяст, защото междувременно седативите й бяха подействали.

— Погрижете се да диша — каза докторът и излезе. Не можех да повярвам. Не беше ли негова работа да се погрижи тя да не престане да диша? В декларацията, която беше подписала, не пишеше „Пациентът може да спре да диша по всяко време поради предозиране с барбитурати“. Направих, каквото ми нареди, говорех й високо, разтривах ръцете й, плясках я леко по бузите, казвах й разни неща като „Хей, Джени! Как ми е името?“. Тя не реагираше.

След няколко минути Еси се отби, за да види как сме. Погледна посивялото лице на Джени, излезе от стаята, след малко се върна с мокра кърпа и амонячна сол, която постави под носа й. Стори ми се, че мина цял век, докато жена ми се размърда, но само за кратко. Продължих да й говоря, казвах й да диша дълбоко, така че да усещам дъха й с ръката си. Кожата й беше пепелява на цвят. Измерих пулса й: шестдесет удара в минута. Нервно бършех с мократа кърпа челото, бузите и шията й. Накрая тя дойде на себе си, макар че все още беше замаяна. Погледна ме безизразно, като че се опитваше да разбере защо съм разтревожен. След това отново се унесе.

След половин час сестрата й помогна да се облече и аз я изведох от кабинета, след като получихме следните инструкции: през следващите две седмици никакви бани, никакво плуване, никакви промивки, никакви тампони, никакъв секс.

В колата Джени мълчеше отчуждено. Беше се притиснала към вратата от своята страна и гледаше през прозореца. Очите й бяха зачервени, но не плачеше. Напразно търсех думи, с които да я утеша. И наистина, какво бих могъл да й кажа? Бяхме загубили бебето. Да, можех да й кажа, че ще опитаме отново. Можех да й кажа, че това се случва на много двойки. Но тя не искаше да го чуе, а и аз не исках да го изрека. Някой ден щяхме да видим случилото се от перспективата на времето. Но не днес.

Поехме по панорамния път към дома, по Флеглър Драйв, който минава край брега на Уест Палм Бийч от северния край на града, където се намираше кабинетът на доктора, към южния край, където живеехме ние. Водата блестеше на слънцето, палмовите дървета леко се поклащаха под ясното синьо небе. Беше ден, предназначен за радост, но не и за нас. Пътувахме към дома, потънали в мълчание.

Когато стигнахме до къщата, помогнах на Джени да влезе вътре и да легне на канапето, след това отидох в гаража, където, както винаги, Марли очакваше завръщането ни със затаен дъх. Щом ме видя, той се хвърли към огромния си кокал от сурова кожа и гордо започна да го разнася из помещението, въртеше тялото си наляво-надясно, а опашката му удряше по пералнята като палка по тимпан. Приканваше ме да се опитам да му го взема.

— Не днес, приятел — казах аз, отворих задната врата и го пуснах в двора. Марли вдигна крак до японската мушмула и пусна една дълга струя, след това се втурна обратно вътре, залочи вода от купата си, като я разплиска навсякъде, и накрая хукна през антрето, наведен на една страна, да търси Джени. Отне ми само няколко секунди да заключа задната врата, да избърша водата, която беше разлял, и да го последвам в дневната.

Завих зад ъгъла и рязко спрях. Готов бях да заложа седмичната си заплата, че това, което виждам, е абсурд. Нашето буйно, невротично куче стоеше с рамене между коленете на Джени, а голямата му квадратна глава лежеше спокойно в скута й. Опашката му висеше между задните крака и за пръв път, откакто се помнех, не се въртеше, както ставаше, когато го докосва някой от нас. Очите му бяха вперени в лицето й и той тихичко скимтеше. Тя го погали няколко пъти по главата, после неочаквано зарови лице в гъстата козина на врата му и се разрида. Силно, несдържано, идващо от дълбините на душата й ридание.

Стояха така дълго време — Марли, неподвижен като статуя, и Джени, притиснала го към себе си като грамадна кукла. Останах на мястото си, чувствах се като воайор, натрапил се на този интимен момент, и не знаех какво да правя. След това, без да вдигне глава, тя протегна ръка към мен, аз седнах на канапето до тях и я прегърнах. Така стояхме и тримата, сгушени в общата си болка.

Глава 7
Господар и звяр

На следващата сутрин — беше събота — се събудих в зори и чух, че легнала с гръб към мен, Джени тихо хлипа. Марли също беше буден, с муцуна, опряна на матрака и изпълнен със съчувствие към господарката си. Станах и направих кафе, изстисках пресен портокалов сок, взех вестника и приготвих препечени филийки. Когато след няколко минути Джени се появи, облечена в халат, очите й бяха сухи. Усмихна ми се храбро, като че искаше да ми каже, че вече е добре.

След закуска решихме да излезем и да разходим Марли до брега, за да поплува. В нашия квартал водата беше недостъпна, защото брегът беше укрепен с голям бетонен вълнолом и купчини каменни блокове. Но през шест преки на юг вълноломът завиваше навътре към сушата и разкриваше малък плаж с бял пясък, осеян с изхвърлени от вълните пръчки и дървени отломки — идеално място за едно куче да полудува. Когато стигнахме до плажа, аз размахах една пръчка пред муцуната на Марли и му откачих каишката. Той гледаше пръчката така, както умиращ от глад човек гледа парче хляб — очите му не се отделяха от лелеяната плячка.

— Донеси! — извиках аз и хвърлих пръчката колкото може по-далеч във водата. Той прескочи бетонната стена с ефектен скок, препусна по плажа и нагази в плитчините, вдигайки във въздуха струи вода. Ето за какво са родени лабрадорите. Беше заложено в гените им и в работната им характеристика.

Не е сигурно откъде произлиза тази порода, но с положителност се знае, че не идва от полуостров Лабрадор. Тези яки водни кучета с къса козина за пръв път са се появили през седемнадесети век на няколкостотин километра южно от Лабрадор на остров Нюфаундленд. Там, според запазилите се от онова време дневници, местните рибари качвали кучетата на тесните си плоскодънни лодки, преди да отплуват в морето, и ги използвали, за да теглят въдиците и мрежите им и да донасят откачилата се от куките риба. Плътната мазна козина, която ги предпазвала от леденостудената вода, отличните им качества като плувци, безграничната енергия и способността да държат рибата внимателно в челюстите си, без да я повредят, ги превърнали в идеални работни кучета за суровите условия в Северния Атлантически океан.

Как тези кучета са се озовали в Нюфаундленд може само да се предполага. Те не са от местен произход и няма данни, които да сочат, че първите заселили се там ескимоси са водели със себе си кучета. Според най-правдоподобната теория праотците на лабрадорите са били докарани в Нюфаундленд от рибари от Европа и Великобритания, мнозина, от които напускали корабите и се заселвали на брега, образувайки общности. Кучето, известно днес като лабрадор ретривър, вероятно се е получило в резултат на непреднамерено неволно кръстосване. Вероятно те и техните по-големи и по-рунтави събратя от породата нюфаундленд имат общи прародители.

Както и да са се появили, местните ловци скоро впрегнали в работа тези удивителни кучета, за да им носят убитите водни птици и дивеч. През 1622 г. един жител на Сейнт Джонс, Нюфаундленд, на име У. Е. Кормак, който пътувал пеша из острова, отбелязва, че водните кучета са широко разпространени и както установил, са „прекрасно тренирани да донасят дивеча при лов на птици… а също и за други полезни неща.“ В крайна сметка те привлекли вниманието на английската аристокрация и в началото на деветнадесети век започнали да ги внасят в Англия, за да бъдат използвани при лова на фазани, тетреви и яребици.

Според Лабрадор Ретривър Клуб, национална група от любители, създадена през 1931 г., посветила се на опазване на чистотата на породата, името „лабрадор ретривър“ се е появило съвсем случайно някъде през тридесетте години на деветнадесети век, когато очевидно незапознатият с географията трети граф Мамзбъри писал на шестия херцог Баклу, за да се похвали с чистокръвните си ловни ретривъри. „Наричаме кучетата ми лабрадори“, написал той. И така, името им останало. Добрият граф отбелязал, че прави всичко по силите си, за да запази „породата колкото може по-чиста от самото начало“. Но други не проявявали такъв фанатизъм по въпроса с генетиката и свободно кръстосвали лабрадорите с други ретривъри с надеждата, че ще наследят отличните им качества. Гените на лабрадорите се оказали устойчиви. Породата лабрадор ретривър запазила отличителните си белези и на 7 юли 1903 г. била призната от Английския киноложки клуб.

Б. У Зисоу, ентусиаст и дългогодишен кучевъд, писал за Лабрадор Ретривър Клуб: „Американските ловци приеха породата от Англия и впоследствие усъвършенстваха и обучиха кучетата, за да отговорят на нуждите на ловците в тази страна. Днес, както и в миналото, лабрадорът с готовност навлиза в ледените води в Минесота, за да извади отстреляна птица; в състояние е да работи цял ден, преследвайки гълъби в горещия Югозапад — единствената му награда е потупване по гърба за добре свършената работа“.

Такова беше гордото наследство на Марли и, изглежда, той беше наследил поне половината от присъщите за породата му инстинкти. Беше майстор в преследването на плячка. Но май не беше много наясно с концепцията за предаването й. Като че ли позицията му по въпроса беше: Ако искаш чак толкова тази пръчка, скочи във водата и САМ си я вземи.

Той се втурна обратно към брега с плячката в уста.

— Донеси! — извиках аз и плеснах с ръце. — Хайде, момче, дай пръчката!

Той заподскача и заизвива цялото си тяло от вълнение, изтръска козината си и ме засипа с вода и пясък. След това за моя изненада пусна пръчката пред краката ми. Уау, помислих си аз. Ето какво значи да умееш да служиш. Извърнах се към Джени, която седеше на пейката под един австралийски бор и победоносно вдигнах палци, за да й покажа, че Марли се справя. Но когато посегнах да взема пръчката, Марли беше готов. Наведе рязко глава, грабна я и хукна лудешки по плажа, описвайки щури осморки. Сетне препусна обратно и едва не ме събори, като ме предизвикваше да го гоня. На няколко пъти се спуснах подире му, но беше ясно, че не мога да се меря с него по бързина и подвижност.

— Предполага се, че си лабрадор, който донася разни неща — извиках аз. — А не лабрадор, който ги отнася!

Все пак разполагах с нещо, което моето куче нямаше, и то беше еволюиралият ми мозък, изпреварил поне с малко развитието на мускулната ми маса. Грабнах друга пръчка и изнесох цяло шоу, уж че много държа на нея. Вдигах я над главата си, прехвърлях я от ръка в ръка, люлеех я като махало. Виждах, че решителността на Марли се стопява. Изведнъж пръчката в устата му, която допреди няколко минути смяташе за най-ценното си притежание на земята, загуби притегателната си сила. Моята пръчка го привличаше като магнит. Запристъпва обратно и се спря само на сантиметри от мен.

— Балами се раждат всеки ден, а, Марли? — изкикотих се аз и потърках с пръчката си муцуната му. Очите му се кръстосаха, за да не я изгуби от поглед.

Виждах как се въртят колелцата в мозъка му, докато се чудеше как да грабне новата пръчка, без да изпуска старата. Горната му устна потрепваше, докато умуваше как да се докопа и до втората плячка. Хванах здраво единия край на пръчката, която беше захапал. Задърпах я, но той също я дърпаше и ръмжеше. Притиснах втората пръчка към ноздрите му.

— Искаш я, знаеш го — прошепнах аз.

Искаше я, и още как. Изкушението беше твърде голямо, за да му устои. Усетих, че хватката му се разхлабва. След това предприе хода си. Отвори уста, за да се опита да сграбчи и другата пръчка, без да пуска първата. В миг вдигнах и двете пръчки над главата си. Той подскочи във въздуха, като лаеше и се въртеше, и очевидно се чудеше как е възможно внимателно планираната му бойна стратегия да се провали така безславно.

— Ето защо аз съм господарят, а ти си звярът — заявих аз. В този момент той отново се изтръска и към лицето ми полетяха водни пръски и пясък.

Хвърлих една от пръчките пак във водата и той хукна след нея с лудо джафкане. При завръщането му пред мен се изправи един нов и по-мъдър противник. Този път беше предпазлив и отказа да се приближи. Спря на десетина метра от мен с пръчка в устата и поглед, вперен в новия обект на желанието му, който по една случайност беше предишният обект на желанието му — първата пръчка, която сега бях вдигнал високо над главата си. Той си мислеше: „Този път ще чакам тук, докато я хвърли и тогава той ще остане без нито една пръчка, а аз ще имам две.“

— Мислиш си, че съм много тъп, нали, кучето ми — казах аз.

Извих се назад и със силно, преувеличено пъшкане, запокитих пръчката с всичка сила. Естествено, Марли се бухна във водата, все още с пръчка в устата. Но работата беше там, че всъщност аз не бях хвърлил пръчката. Мислите ли, че Марли го разбра? Преплува половината разстояние до Палм Бийч, преди да схване, че пръчката е още в ръката ми.

— Постъпи жестоко — провикна се Джени от пейката, на която седеше. Обърнах се и видях, че се смее.

Марли най-после се добра до брега и се пльосна на пясъка, изтощен, но решен да не пуска пръчката си. Показах му моята, за да му напомня колко по-хубава е от неговата, и изкомандвах:

— Пусни!

Замахнах с ръка назад, все едно се каня да я хвърля. Глупчото отново скочи на крака и се отправи към водата.

— Пусни! — повторих аз, когато се върна.

След още няколко опита той най-после ме послуша. В момента, когато пръчката му падна на пясъка, аз хвърлих моята във въздуха, за да я хване. Повторихме упражнението няколко пъти и като че ли всеки път схващаше идеята все по-ясно. Дебелата му глава постепенно усвояваше урока. Щом ми дадеше пръчката си, аз му хвърлях друга.

— Това е като размяната на подаръци между колеги в работата — обясних му аз. — Даваш, за да получиш.

Той подскочи и прилепи полепналата си с пясък муцуна към устата ми, което приех като потвърждение, че урокът е усвоен.

По пътя ни към дома изтощеният Марли за пръв път не дърпаше повода. Сияех от гордост от постижението ни. От седмици с Джени се мъчехме да го научим на някои основни социални умения и маниери, но напредъкът ни беше отчайващо бавен. Все едно у дома имахме див жребец, когото се опитваме да приучим да пие чай от фина порцеланова чаша. На моменти се чувствах така, сякаш бях Ан Съливан, а Марли — Хелън Келър[1]. Отново се замислих за Свети Шон и за това колко бързо бях успял да го науча на всичко необходимо, за да стане прекрасно куче, макар да бях само десетгодишно момче. Питах се къде бъркам този път.

Но малкото ни упражнение с носенето на пръчката беше все пак лъч надежда.

— Знаеш ли — обърнах се аз към Джени, — наистина мисля, че започва да схваща.

Тя погледна към Марли, който пристъпваше тежко до нас. Целият беше мокър и покрит с пясък, около устата си имаше мехурчета слюнка, а челюстите му все още стискаха спечелената с толкова труд пръчка.

— Не съм толкова сигурна — отвърна тя.

На следваща сутрин се събудих преди зори от тихото хлипане на Джени до мен.

— Хей — казах аз и я прегърнах.

Тя скри лице в гърдите ми и усетих сълзите й, които мокреха тениската ми.

— Добре съм. Настина. Само съм малко… нали знаеш.

Знаех. Опитвах се да се държа храбро като войник, но и аз усещах тъпата болка на загубата и поражението. Преди по-малко от четиридесет и осем часа бяхме обзети от радостно вълнение заради бебето. А сега все едно никога не бяхме зачевали. Като че ли цялата история беше просто сън, от който все още не се бяхме събудили напълно.

По-късно през деня взех Марли със себе си в колата, за да купим нещо за ядене и някои неща за Джени от аптеката. На връщане спрях при един цветарски магазин и купих огромен букет от пролетни цветя, подредени във ваза, с надеждата, че ще успея да повдигна настроението на жена си. Закрепих ги с предпазния колан на задната седалка до Марли, за да не се разпилеят. Минахме край зоомагазина и ми трябваше по-малко от секунда, за да реша, че Марли също се нуждае от нещо за ободряване. В крайна сметка той беше свършил по-добра работа от мен, когато трябваше да утеши неутешимата и единствена жена в живота ни.

— Бъди добро момче — наредих му аз. — Връщам се веднага.

Изтичах в магазина и се забавих само колкото да купя някакво лакомство за дъвчене с огромни размери като за него.

Няколко минути по-късно паркирахме пред къщата и Джени излезе да ни посрещне. Марли се измъкна от колата, за да я поздрави.

— Имаме малка изненада за теб — обявих аз.

Но когато посегнах към задната седалка за цветята, изненаданият по-скоро бях аз. В букета имаше маргаритки, жълти хризантеми, няколко вида лилиуми и яркочервени карамфили. Сега, обаче, от карамфилите нямаше и помен. Огледах букета по-внимателно и открих стъблата, на които допреди няколко минути имаше цветове. Всички други цветя си бяха на мястото. Изгледах кръвнишки Марли, който танцуваше наоколо, като че ли беше на прослушване за участие в музикалното предаване „Соул трейн“.

— Ела тук! — креснах аз.

Накрая успях да го хвана, отворих със сила челюстите му и открих неопровержимо доказателство за вината му. Дълбоко в подобната му на пещера уста, сплъстен като парче тютюн за дъвчене, се виждаше един-единствен червен карамфил. Както можеше да се предположи, другите вече бяха в търбуха му. Идваше ми да го убия.

Погледнах към Джени. По бузите й се стичаха сълзи, но този път от смях. Едва ли щеше да се забавлява повече, ако бях докарал оркестър с мариачи да й изпеят една серенада. Не ми оставаше нищо друго, освен да се разсмея и аз.

— Това куче… — промърморих аз.

— И без това никога не съм си падала особено по карамфили.

Марли беше толкова развълнуван, че всички са щастливи и се смеят отново, че заподскача на задните си крака и ни изтанцува един брейк.

Когато се събудих на следващата сутрин, слънчевите лъчи, проникващи през клоните на бразилското пиперово дърво, вече бяха нашарили леглото. Погледнах часовника. Беше почти осем. Погледнах към жена си, която спеше спокойно, гърдите й се надигаха и спадаха равномерно, дишаше дълбоко и бавно. Целунах я по косата, обгърнах с ръка кръста й и отново затворих очи.

[1] Ан Съливан (1866–1936), преподавателка, известна най-вече с това, че е била учителка на писателката и общественичката Хелън Келър (1880–1968), първият глух и сляп човек, завършил виеше образование. — Б.пр. ↑

Глава 8
Битка на воли

Марли още не беше навършил шест месеца, когато го записахме на уроци по послушание. Бога ми, наистина имаше нужда от тях. Въпреки успеха с носенето на пръчки, той се оказа труден ученик, невъзприемчив, див, постоянно разсеян, жертва на безграничната си енергия. Започнахме да осъзнаваме, че не е като другите кучета. „Хлопаше му дъската“, както се изрази баща ми, скоро след като Марли се опита да практикува брачни отношения върху коляното му. Нуждаеше се от професионална помощ.

Ветеринарният доктор, при когото ходехме, ни каза за един местен клуб, където се обучаваха кучета и се провеждаха основни занятия по послушание във вторник вечер на паркинга зад сградата на арсенала. Инструкторите бяха доброволци от клуба и работеха безплатно — сериозни любители на кучета, за които се предполагаше, че са успели в най-висша степен да променят поведението на своите питомци. Курсът включваше осем урока и струваше петдесет долара, което за нас беше добра сделка, особено като се има предвид, че Марли беше в състояние да унищожи обувки за петдесет долара само за тридесет секунди. Клубът гарантираше, че след завършването на курса ще се приберем у дома с една втора Ласи. При записването се запознахме с дамата, която щеше да води нашия клас. Беше строга, делова инструкторка, която вярваше в теорията, че няма непоправими кучета, а само слабохарактерни и некадърни собственици.

Първият урок като че ли потвърди правотата й. Преди още да сме излезли от колата, Марли съзря кучетата, които се събираха заедно с господарите си на асфалтираната площадка.

Купон! Той ни прескочи, измъкна се от колата и се спусна натам като стрела, повлякъл повода след себе си. Втурваше се от едно куче към друго, душеше интимни части, вдигаше крак да пусне по някоя капка и обилно пръскаше слюнка. За Марли това беше празник на миризмите — толкова много гениталии, толкова малко време — и той се възползваше от момента, като се стараеше да запази преднината си, докато тичах след него. Накрая успях да го приближа и с един гигантски скок застъпих здраво повода с двата си крака. Той спря толкова рязко, че за момент се притесних, да не би да съм му счупил врата. Отскочи назад, падна по гръб, замята се и ме погледна с оцъклени очи като наркоман, който току-що се е надрусал.

Междувременно инструкторката ни гледаше с поглед, който едва ли щеше да бъде по-унищожителен, ако се бях съблякъл и танцувах гол на площадката.

— Заемете мястото си, моля — каза тя кратко и като видя, че и двамата с Джени дърпаме Марли, добави:

— Трябва да решите кой ще го обучава.

Започнах да обяснявам, че и двамата искаме да участваме, за да може всеки от нас да работи вкъщи с него, но тя ме отряза:

— Едно куче — заяви инструкторката с нетърпящ възражение глас — може да се подчинява само на един господар.

Понечих да протестирам, но като видях погледа й, млъкнах — предполагам, че беше същият поглед, с който караше кучетата да й се подчиняват — и се заизмъквах към страничната линия с подвита опашка, като оставих господарката Джени да поеме командването.

Може би това беше грешка. Марли вече бе значително по-силен от Джени и го знаеше. Мис Власт тъкмо беше започнала с въведението си и говореше колко е важно да установим надмощие над питомците си, когато Марли реши, че си заслужава да опознае по-отблизо големия женски пудел срещу нас. Втурна се натам и повлече Джени със себе си.

Всички други кучета стояха мирно до господарите си, подредени през интервал от три метра, и очакваха по-нататъшни инструкции. Джени храбро се бореше да запъне краката си и да спре Марли, но той се носеше безпрепятствено напред, повлякъл я през паркинга към сексапилната представителка на пуделите, за да я подуши. Жена ми се пързаляше след него така, сякаш караше водни ски, теглена от моторна лодка. Всички погледи бяха отправени към нея. Някои се хилеха. Закрих лицето си с ръце.

Марли не си падаше по официалното представяне. Той се блъсна в пудела и незабавно завря нос между краката й. Може би това е начинът, по който мъжките кучета питат: „Често ли идваш тук?“

След като Марли направи пълен гинекологичен преглед на пудела, Джени успя да го довлече обратно до мястото му. Мис Власт спокойно обяви:

— Това, ученици, е пример за куче, на което е било позволено да си мисли, че е водач на глутницата. В момента то командва.

Като че ли за да подчертае правотата й, Марли подгони опашката си. Въртеше се лудешки, челюстите му прищракваха, но все не успяваше да я захапе. Междувременно омота повода си около глезените на Джени така, че тя не можеше да помръдне. Съжалих я и благодарих, че не съм на нейно място.

Инструкторката се зае да обучава класа на командите „седни“ и „легни“. Джени нареждаше с твърд глас: „Седни!“, при което Марли се хвърляше върху нея и поставяше лапите си на раменете й. Тя притискаше задницата му към земята, той лягаше по гръб, за да го почеше по корема. Тя се опитваше да го издърпа на мястото му, той захапваше повода си със зъби и мяташе глава ту на едната, ту на другата страна, все едно се бореше с питон. Гледката беше направо мъчителна. По някое време отворих очи и видях Джени просната по лице на земята. Марли се беше надвесил над нея и пухтеше щастливо. По-късно тя ми разказа, че се опитвала да му покаже как се изпълнява командата „легни“.

След края на занятията Джени и Марли се присъединиха към мен.

— Наистина трябва да се научиш да контролираш това животно — каза тя саркастично.

Е, благодаря за ценния съвет.

Оказа се, че сме се записали, само за да разсмиваме останалите в класа. И двамата не проронихме нито дума. Запътихме се унизени към колата и потеглихме към дома мълчаливо. Единственият звук беше шумното пухтене на Марли, който се опитваше да слезе на земята от висините на първия си урок по послушание. Накрая казах:

— Едно нещо може да му се признае. Училището определено му харесва.

Следващата седмица с Марли отново отидохме на урок, този път без Джени. Когато й намекнах, че вероятно аз съм най-близо до представата за водач на глутницата у дома, тя охотно се отказа от кратко заеманата позиция на господар и командир и се закле никога да не показва лицето си публично. Преди да излезем от дома, аз обърнах Марли по гръб, надвесих се над него и изръмжах с убийствен глас:

— Шефът съм аз! Не ти! Аз съм шефът! Ясно ли ти е, водачо на глутницата?

Той затупа с опашката си по пода и се опита да захапе китката ми.

Тази вечер щяхме да се обучаваме на ходене „редом“, урок, който особено държах да бъде усвоен. Бях се уморил да се боря с Марли на всяка стъпка по време на разходките ни. Веднъж вече беше успял да събори Джени, защото подгони една котка, и колената й бяха разранени до кръв. С мъка го завлякох до мястото ни на площадката, дърпайки го от всяко куче, покрай което минавахме. Мис Власт раздаде на всички ни къси вериги със стоманени халки, заварени в двата края. Това са, каза ни тя, задушаващи нашийници — те били нашето тайно оръжие, с помощта, на което можем да приучим кучетата си да вървят „редом до нас“ без всякакво усилие. Задушаващият нашийник беше гениално прост. Когато кучето се държи добре и върви до господаря си — както се предполага, че трябва да бъде — веригата виси свободно около шията му. Но ако се втурне напред или встрани, веригата се затяга като клуп и задушава непокорния виновник, оставя го без дъх и го принуждава да се подчини. Не след дълго, обеща ни инструкторката, кучето или се научава да се подчинява, или умира от асфиксия. Адски готино, помислих си аз.

Опитах се да нахлузя веригата на шията на Марли, но той се усети и я захапа със зъби. Отворих челюстите му със сила, измъкнах я и повторих опита си. Той пак я захапа. Другите кучета вече бяха с вериги на шиите си. Всички чакаха само нас. Хванах муцуната му с едната си ръка и с другата се помъчих да промуша муцуната му през веригата. Той се дърпаше назад и се опитваше да отвори уста, за да атакува отново тази мистериозна, свита на кълбо сребърна змия. Накрая успях да я нахлузя през главата му, но той се просна на земята, започна да се мята, челюстите му щракаха, лапите му се размахваха във въздуха, главата му подскачаше наляво-надясно, докато накрая пак успя да я захапе. Погледнах към инструкторката.

— Харесва я — казах аз.

Изпълнявайки инструкциите, изправих Марли на крака и измъкнах веригата от устата му. След това, както ми беше наредено, натиснах задницата му, за да седне и застанах до него, като левият ми крак леко докосваше дясното му рамо. След преброяване до три трябваше да кажа: „Марли, редом!“ и да пристъпя с левия си крак напред — в никакъв случай с десния. Ако кучето се отклонеше от пътя, предполагаше се, че определени малки корекции — резки подръпвания на повода — ще го върнат обратно.

— Ученици, на три — извика мис Власт.

Марли трепереше от възбуда. Непознатият лъскав предмет около шията му страшно го дразнеше.

— Едно… две… три…

— Марли, редом! — изкомандвах аз.

Щом пристъпих, той излетя като реактивен изтребител от самолетоносач. Дръпнах повода силно, и когато веригата се стегна около дихателните му пътища, той започна да се дави и да кашля ужасно. Отскочи за миг назад, но щом веригата се разхлаби и вече не го душеше, Марли реши, че случилото се вече е история, чието място е в мъничко чекмедже на мозъка му, отредено за научените житейски уроци. Затова отново препусна напред. Аз го дръпнах назад и той още веднъж започна да се задушава. Продължихме така по целия паркинг: Марли дърпаше напред, аз дърпах назад, всеки път с все по-голяма сила. Той кашляше и едва си поемаше дъх; аз мърморех и се потях.

— Обуздайте това куче — извика мис Власт.

Опитах се да го направя, като напрегнах всичките си сили, но урокът не достигаше до съзнанието му и си помислих, че Марли по-скоро ще се удуши, отколкото да разбере какво се иска от него. Междувременно другите кучета подтичваха до господарите си и реагираха на малките корекции, точно както беше казала мис Власт.

— За бога, Марли — прошепнах аз — На риск е изложена честта на семейството ни.

Инструкторката нареди на учениците да се подредят един зад друг и да повторят упражнението. Марли отново се втурна като обезумял през площадката. Очите му за малко щяха да изскочат от орбитите си и той почти се задуши. Застанала на другия край, мис Власт ни посочи като пример за неправилния начин, по който едно куче се учи да върви редом.

— Елате тук — каза тя, загубила търпение, и протегна ръка. — Нека да ви покажа.

Подадох й повода, тя енергично завлече Марли до мястото му, даде му команда „седни“ и същевременно стегна задушаващия нашийник около гърлото му. Естествено, той седна на задницата си и я погледна нетърпеливо. По дяволите.

С умело дръпване на повода мис Власт потегли с него. Но почти веднага той се юрна напред, като че теглеше първата шейна по време на „Идитарод“, надбягването с кучешки впрягове в Аляска. Инструкторката опъна рязко каишката, за да коригира скоростта му, той загуби равновесие, залитна, захриптя и след това отново се спусна напред. Изглеждаше така, сякаш щеше да измъкне ръката й от рамото. Трябваше да се почувствам неловко, но изпитвах някакво странно задоволство, което често се свързва с мисълта, че си отмъстен. Тя не се справяше по-добре от мен. Съучениците ми се подхилваха, а аз бях изпълнен с перверзна гордост. Виждате ли, моето куче се държи ужасно с всички, не само с мен!

Сега, когато не аз изпълнявах ролята на глупака, трябваше да призная, че сцената беше доста комична. Когато стигнаха до края на паркинга, мис Власт и Марли се обърнаха и поеха обратно на зигзаг, като ту спираха, ту тръгваха отново. Тя беше свъсила вежди и очевидно кипеше от гняв, докато радостта на Марли не можеше да се изрази с думи. Тя бясно теглеше повода, той — с разпенена уста — се дърпаше в обратна посока още по-бясно и очевидно се забавляваше с тази нова, чудесна игра на теглене на въже, която учителката му беше избрала за него. Когато ме видя, той даде газ и с почти свръхестествен прилив на адреналин се спусна към мен, принуждавайки мис Власт да спринтира след него, за да не падне. Марли не спря, докато не се бухна в мен с присъщата си жизнерадост. Мис Власт ме стрелна с поглед, което ми подсказа, че съм прекрачил някаква невидима граница, откъдето няма връщане назад. Марли се беше подиграл с всичко, което тя проповядваше за кучетата и дисциплината. Беше я унижил публично. Инструкторката ми подаде повода и като се обърна към класа, все едно този злощастен епизод изобщо не се е случил, каза:

— Добре, ученици, на три…

Когато урокът свърши, мис Власт ме попита дали мога да остана за минутка след другите. Изчакахме с Марли, докато тя търпеливо отговаряше на въпросите на останалите собственици на домашни любимци от класа. Когато и последният си отиде, се обърна към мен и заяви с непознати нотки на примирение в гласа:

— Мисля, че кучето ви е още твърде малко за уроци по послушание.

— Много е палав, нали? — казах аз. Сега, когато и двамата бяхме минали през същото унизително преживяване, почувствах някакво ново другарско чувство към нея.

— Той просто не е готов за това — отвърна ми тя. — Има още да расте.

Започна да ми просветва накъде бие.

— Искате да кажете…

— Разсейва другите кучета.

— … че…

— Прекалено е възбудим.

— … ни гоните от класа?

— Можете да го доведете след шест или осем месеца.

— Значи ни гоните?

— С удоволствие ще ви върна парите.

— Гоните ни.

— Да — призна накрая тя. — Гоня ви.

Марли, като че по даден знак, вдигна крак и пусна една силна струя на сантиметри от крака на любимата си учителка.

Понякога човек трябва да се ядоса, за да се заеме сериозно с нещо. Мис Власт ме беше вбесила. Имах прекрасен чистокръвен лабрадор, горд представител на породата, прочута със своите способностите си да води слепци, да спасява жертви на бедствия, да помага на ловците и да вади риба от бурните вълни на океана с хладнокръвие и разум. Как смее тя да го отписва само след два урока? Е, беше малко буйничък, но пък изпълнен с добри намерения. Аз щях да докажа на тази надута пуйка, че Великолепният Марли от Чърчил на семейство Гроган не се предава лесно. Щяхме да се видим с нея на състезанието за кучета шампиони в Уестминстър.

Първата ми работа на следващата сутрин беше да заведа Марли в задния двор.

— Никой не може да изритва момчетата на Гроган от училището за послушание — заявих му аз. — Неподлежащ на обучение? Ще видим кой не подлежи на обучение. Нали така?

Той подскачаше нагоре-надолу.

— Ще се справим ли, Марли?

Той започна да се гъне като змиорка.

— Не чух нищо! Ще се справим ли?

Той изджавка.

— Така е по-добре. А сега, да се захващаме за работа.

Започнахме с командата „седни“, която упражнявах с него, откакто беше съвсем малък, и която вече изпълняваше доста добре. Надвесих се над него, изгледах го респектиращо, както подобава на водач на глутницата, и с твърд, но спокоен глас му наредих да седне. Той седна. Аз го похвалих. Повторихме упражнението няколко пъти. После минахме към командата „легни“, която също бяхме упражнявали. Марли ме гледаше напрегнато и с изпънат врат в очакване на заповедите ми. Бавно повдигнах едната си ръка във въздуха и я задържах така, докато той чакаше командата. Свалих ръката си рязко надолу, щракайки същевременно с пръсти, посочих към земята и казах:

— Легни!

Марли се пльосна с тупване на земята. Едва ли би легнал с по-голяма охота, дори ако зад него беше избухнала мина. Джени, седнала на верандата с кафето си, видя това и извика:

— Успех!

След като повторихме лягането няколко пъти, реших да преминем към следващото предизвикателство, командата „ела тук“. Марли се затрудняваше с изпълнението й. Идването не беше проблем, но не можеше да се научи да чака на място, докато не го повикам. Кучето ни, което имаше синдром на дефицит на вниманието, гореше от нетърпение да се залепи за нас и не можеше да седи спокойно, докато се отдалечаваме от него.

Накарах го да седне с лице към мен и вперих поглед в очите му. Както се гледахме един друг, вдигнах пред себе си едната си ръка с длан навън като регулировчик.

— На място — казах аз и отстъпих назад.

Той замръзна на мястото си и ме загледа неспокойно в очакване на най-малкия знак, че може да дойде при мен. При четвъртата ми стъпка назад не издържа, надигна се от мястото си, спусна се напред и се блъсна в мен. Смъмрих го и направих втори опит. И още един, после още един. Всеки път се отдалечавах малко повече от предишния, преди да се втурне към мен. Накрая застанах на петнадесетина метра, с длан, обърната към него. Зачаках. Той седеше на мястото си, и цялото му тяло се тресеше в очакване. Виждах как в него се натрупва нервна енергия, беше като вулкан, който ще избухне всеки момент. Но остана на място. Преброих до десет. Той не помръдна. Очите му не се отделяха от мен; мускулите му се изпънаха. Добре, стига с това мъчение, казах си аз наум. Свалих ръка и извиках:

— Марли, тук!

Той катапултира напред, а аз клекнах и плеснах с ръце, за да го насърча. Мислех си, че просто ще прекоси двора, но той препускаше право към мен. Идеално, помислих си аз.

— Ела тук, момче! — наредих му аз. — Ела тук!

Той се подчини. Носеше се право към мен.

— По-бавно, момче — казах аз.

Той продължи да лети към мен.

— По-бавно!

Гледаше ме с блуждаещ, налудничав поглед и в момента преди сблъсъка разбрах, че в пилотската кабина няма никой. Все едно срещу мен се носеше глутница зверове. Имах време за една последна команда.

— СПРИ! — изкрещях аз. Буум! Той се заби в мен, без да спира, аз се катурнах назад и тупнах тежко на земята. Когато отворих очи след няколко секунди, Марли ме беше прекрачил с четирите си лапи, лежеше на гърдите ми и отчаяно лижеше лицето ми. Как се справих, шефе? Технически погледнато, той беше изпълнил заповедите ми коректно. В крайна сметка, вината си беше моя, че не споменах нищо за спиране, когато стигне до мен.

— Мисията е изпълнена — простенах аз.

Джени надникна през прозореца на кухнята и извика:

— Отивам на работа. Като свършите вие двамата, не забравяйте да затворите прозорците. Казаха, че следобед ще вали.

Дадох закуска на Марли, от когото би станал добър полузащитник в някой тим за американски футбол, взех душ и също потеглих за работа.

Когато онази вечер се прибрах у дома, Джени ме чакаше на входната врата и веднага си пролича, че е разтревожена.

— Иди и погледни в гаража — каза ми тя.

Отворих вратата към гаража и първото нещо, което видях, беше Марли, легнал омърлушен на килимчето си. Още от пръв поглед разбрах, че нещо с муцуната и предните му лапи не е наред. Бяха тъмнокафяви, а не светложълти, какъвто беше нормалният им цвят. Бяха покрити със засъхнала кръв. Огледах се наоколо и ахнах. Гаражът — нашият неразрушим бункер — беше опустошен. Килимчетата бяха накъсани на парцали, боята беше остъргана от бетонните стени, дъската за гладене беше съборена, платът, с който беше облицована, висеше на ленти. Най-лошото от всичко беше, че вратата, пред която стоях, изглеждаше така, сякаш е била атакувана с резачка. Един полукръг с диаметър три метра около вратата, в която почти беше издълбана дупка, беше засипан с трески. Част от касата на вратата липсваше и не се виждаше никъде. По стените, там, където Марли беше разранил муцуната и лапите си, имаше кръв.

— Дявол да го вземе — казах аз, повече със страхопочитание, отколкото с гняв. Сетих се за триона и убийството на бедната мисис Нидърмайър на отсрещната страна на улицата. Имах чувството, че съм на място, където е извършено престъпление.

Зад мен чух гласа на Джени.

— Когато се върнах у дома за обяд, всичко беше наред — каза тя. — Но си личеше, че ще вали.

Върнала се на работа, след което се извила силна буря. Дъждът бил като пелена, имало светкавици и толкова силни гръмотевици, че човек имал чувството, че го удрят в гърдите.

Когато след няколко часа се прибрала у дома, заварила Марли сред погрома, който настъпил в резултат на отчаяните му опити да се измъкне навън. Кучето било изпаднало в панически ужас. Било толкова нещастно, че не й дало сърце да му се разкрещи. Освен това, инцидентът бил приключил и то нямало да разбере за какво го наказват. На Джени й било толкова тежко заради опустошенията в новата ни къща, за която бяхме положили такива усилия, че не й се разправяло нито с гаража, нито с Марли.

— Само почакай да си дойде баща ти — заплашила го тя и затворила вратата.

На вечеря се опитахме да разгледаме „подивяването“, както го нарекохме, в перспектива. Разбрахме, че оставен сам и ужасен от развихрилата се в района буря, Марли бе решил, че единственото му спасение е да прокопае тунел към къщата. Вероятно някакъв древен инстинкт, предаден му от неговия прародител, вълка, го беше подтикнал да си изкопае бърлога. Беше се заел да осъществи целта си с усърдие, донесло забележителни резултати, за които не съм вярвал, че могат да бъдат постигнати без помощта на тежки машини.

След като съдовете бяха измити, с Джени отидохме в гаража, където Марли, отново заприличал на себе си, грабна една играчка за дъвчене и заподскача край нас, подканвайки ни да си поиграем на „дърпанка“ с него. Държах го да не мърда, докато Джени избърше кръвта от козината му с една гъба. Докато двамата почиствахме плодовете на неговото дело, той ни наблюдаваше и въртеше опашка. Изхвърлихме килимчетата и калъфа на дъската за гладене, изметохме треските и парцалите от пода, изтрихме кръвта му от стените и съставихме списък на материалите, които трябваше да купим от железарията, за да поправим щетите — първият от безброй такива ремонти, които щеше да ми се наложи да правя, докато Марли беше с нас. Той определено беше ентусиазиран от присъствието ни и ни помагаше да префасонираме гаража.

— Не се раздавай толкова — скарах му се аз и го прибрах в къщата за през нощта.

Глава 9
От какво са направени мъжете

Всяко куче има нужда от добър ветеринарен лекар, добре подготвен професионалист, който да го поддържа здраво и силно и да го имунизира против болести. Всеки нов собственик на куче също се нуждае от такъв специалист, главно за съвети и успокоение, както и за безплатни консултации, които отнемат страшно много време на ветеринарите. В началото имахме няколко фалстарта с намирането на доктор, който да се грижи за Марли. Единият беше неоткриваем, срещахме се единствено с помощника му, на възраст колкото гимназист. Другият беше толкова стар, че според мен едва ли различаваше чихуахуа от котка. Третият очевидно се грижеше за богатите наследнички от Палм Бийч и големите им колкото длан кучета, които по-скоро им служеха като аксесоар. След това попаднахме на доктора, за когото бяхме мечтали. Името му беше Джей Бутан — д-р Джей за всички, които го познаваха. Той беше млад, умен, компетентен и изключително любезен. Д-р Джей разбираше от кучета така, както наистина добрите автомонтьори разбират от автомобили — интуитивно. Той обожаваше животните, но проявяваше здрав разум за ролята им в света на човека. В онези първи месеци набирахме номера му автоматично и се консултирахме с него по най-различни, често глупави поводи. По едно време на лактите на Марли се появиха участъци загрубяла, лющеща се кожа и аз се уплаших, че развива някаква рядка и, доколкото ми беше известно, заразна кожна болест. Д-р Джей ми обясни, че това са просто мазоли, получили се от лежането на пода. Един ден Марли се прозина широко и забелязах странно пурпурно петно на задната част на езика му. Боже мой, помислих си аз.

Болен е от рак. Саркома на Капоши в устата. Това е родилно петно, успокои ни д-р Джей.

Сега, в този следобед, аз и Джени бяхме в кабинета на доктора и обсъждахме с него задълбочаващата се невроза, която Марли получаваше при буря. Надявахме се, че историята с „резачката“ в гаража е изолиран случай на анормално поведение, но се оказа, че това е само началото на повтарящ се модел на фобийно, ирационално поведение. Въпреки репутацията на лабрадорите като отлични ловни кучета, нашият лабрадор се страхуваше до смърт от всеки звук, по-силен от пукота на тапа за шампанско. Фойерверките, възпламеняването на недоизгорелите газове на колите и изстрелите го плашеха. Гръмотевиците го караха да се чувства като в истинска къща на ужасите. И при най-слабите признаци за буря изпадаше в паника. Ако си бяхме вкъщи, той се притискаше до нас, трепереше и се лигавеше неудържимо, очите му шареха нервно, ушите му бяха присвити назад, опашката му беше подвита. Когато беше сам, ставаше деструктивен и дълбаеше всичко, което стоеше между него и онова, което си представяше като безопасно убежище. Когато един ден Джени се прибрала у дома, било започнало да се заоблачава и тя намерила Марли, покатерен върху пералнята, където с див поглед танцувал отчаяна жига, а ноктите му почуквали върху емайлирания капак. Така и не разбрахме как се беше качил там и, най-вече, защо бе избрал това място. Хората можеха да бъдат освидетелствани като луди, а според мен и Джени, същото трябваше да важи и за кучетата.

Д-р Джей пъхна един флакон с малки жълти хапчета в ръката ми и каза:

— Не се колебайте да му ги давате.

Бяха седативи, които, както се изрази той, щяха да „притъпят безпокойството на Марли“. Да се надяваме, каза докторът, че в резултат на успокояващия ефект на лекарството, Марли ще може да се справи по-рационално с бурите и в крайна сметка ще осъзнае, че те не са нищо друго, освен безопасен, макар и силен шум. Обясни ни, че страхът от гръмотевици не е нещо необичайно при кучетата, особено във Флорида, където почти всеки следобед през горещите летни месеци над полуострова преминават гръмотевични бури. Марли подуши флакона в ръката ми, явно нямаше търпение да започне живота си на наркоман.

Д-р Джей хвана Марли за врата и замърда с устни, сякаш се канеше да ни съобщи нещо важно, но не е много сигурен как да го каже.

— И така — започна той, — вероятно ще се наложи да се замислите и за кастриране.

— Кастриране? — повторих аз. — Имате предвид, като в…

Погледнах към огромните тестиси на Марли — комично големи кълба — увиснали между краката му.

Д-р Джей също ги погледна и кимна. Трябва да съм трепнал, дори може да съм сложил ръка на слабините си, защото той бързо добави:

— Не боли и той ще бъде много по-спокоен.

Д-р Джей знаеше всичко за предизвикателствата, пред които ни изправяше Марли. Той беше наш довереник по всякакви въпроси, свързани с кучето, знаеше за злощастния изход от обучението по послушание, идиотските му лудории, а също и за неговата деструктивност и хиперактивност. Освен това напоследък Марли, който беше вече на седем месеца, бе започнал да „чука“ всичко, което се движи, включително гостите ни за вечеря.

— Така само ще го освободим от цялата тази нервна сексуална енергия и ще го направим едно по-щастливо и по-спокойно куче — каза той.

Обеща ни, че това няма да се отрази на слънчевата виталност на Марли.

— Господи, не знам — казах аз. — Това изглежда толкова… необратимо.

Джени, от друга страна, не изпитваше такива угризения.

— Да отрежем тези пущини! — каза тя.

— Ами създаването на потомство? — попитах аз. — Как ще продължим рода му?

Пред очите ми преминаха тлъсти суми, които се плащат на кучетата за разплод.

Д-р Джей отново подбираше думите си внимателно.

— Трябва да бъдете реалисти по този въпрос — каза той. — Марли е страхотно куче, но не съм сигурен, че има качествата, необходими, за да бъде търсен като куче за разплод.

Беше възможно най-дипломатичен, но изражението на лицето му го издаде. То просто крещеше: „Боже мой, човече! В името на бъдещите поколения не трябва в никакъв случай да позволяваме възпроизводството на тази генетична грешка!“

Казах му, че ще си помисля по въпроса и се отправихме към дома с новодоставените, променящи настроението хапчета в ръце.

Точно по времето, когато обсъждахме дали да лишим Марли от атрибутите на мъжествеността му, Джени започна да предявява безпрецедентни претенции към моята мъжественост. Д-р Шърман й беше казал, че вече може да подновим опитите за забременяване. Тя прие предизвикателството с целеустремеността на олимпийски атлет. Дните, когато решихме просто да зарежем противозачатъчните и да оставим да става, каквото има да става, бяха минало. Във войната за зачеване Джени беше преминала в офанзива. За тази цел й трябвах аз, ключов съюзник, който доставяше мунициите. Както повечето мъже, след петнадесетгодишната си възраст бях прекарал всеки момент, когато не спях, в опити да убедя противоположния пол, че съм голям любовник. Накрая намерих някой, който да ми повярва. Би трябвало да съм на седмото небе от щастие. За пръв път в живота ми една жена ме желаеше повече, отколкото аз нея. Истински мъжки рай. Нямаше нужда повече да се моля, да угоднича и да се унижавам. Като най-добрите кучета за разплод, най-после бях търсен. Би трябвало да съм в екстаз. Но внезапно всичко започна да се превръща в служебно задължение, което беше стресиращо. Джени не искаше от мен безгрижно и хубаво чукане, искаше да й направя бебе. А това означава, че трябваше да върша работа. Сериозна работа. Този най-радостен акт се превърна за нула време в клинично упражнение с мерене на температурата, менструални календари и диаграми на овулацията. Чувствах се така, сякаш бях на служба при кралицата.

Беше толкова възбуждащо, колкото и данъчна проверка. Джени беше свикнала да съм винаги готов, дори и при най-малък намек за покана, и беше решила, че старите правила още важат. Тръгнал съм, например, да изхвърля боклука, а тя идва при мен с календара в ръка и ми казва:

— Предишния път мензисът ми започна на седемнадесети, което значи — и започва да брои дните след тази дата, — че трябва да го направим — СЕГА!

Мъжете от семейство Гроган никога не са се справяли добре под напрежение и аз не бях изключение. Беше само въпрос на време да изпитам най-голямото унижение на мъжа — да не съм в състояние да правя секс. И с това дойде и краят на играта. Самочувствието ми беше наранено, нервите — опънати. И щом се беше случило веднъж, бях сигурен, че ще се повтори. Така и стана. Колкото повече се тревожех за изпълнението на съпружеския си дълг, толкова по-малко можех да се отпусна и да направя това, което винаги ми се бе удавало естествено. Сдържах всякакви изяви на физическо желание, за да не внушавам на Джени разни идеи. Започнах да живея в смъртен страх, че съпругата ми, не дай Боже, може да ме накара да разкъсам дрехите й и да правя любов с нея. Взех да си мисля, че може би целомъдреният живот в някой отдалечен манастир в крайна сметка не е чак толкова лоша перспектива.

Джени нямаше да се откаже така лесно. Тя беше ловецът, а аз — плячката. Една сутрин, докато работех в редакцията на вестника си в Уест Палм Бийч, само на седем минути път от вкъщи, тя ми позвъни от службата си. Дали съм навит да се срещнем у дома на обяд? Имаш предвид насаме? Без придружители?

— По-добре да се видим в някой ресторант — контрирах аз.

Претъпкан ресторант. За предпочитане с няколко колеги. И майките ни.

— О, хайде — настоя тя. — Ще ни бъде хубаво. — След това гласът й се снижи до шепот и тя добави: — Днес е добър ден. Мисля… че имам… овулация.

Заля ме вълна на ужас. О, Господи, не, не и думата, започваща с „о“. Тя продължи да настоява. Време беше или да се покажа като мъж, или да умра. Възход или падение в буквалния смисъл. Искаше ми се да й кажа по телефона: Моля те, не ме насилвай. Вместо това казах възможно най-спокойно:

— Да, разбира се. В дванадесет и половина, става ли?

Когато отворих входната врата, Марли, както винаги беше там да ме посрещне, но Джени не се виждаше никъде. Извиках я и тя ми отговори:

— В банята съм. Идвам след секунда.

Прегледах пощата, за да убия времето, а върху мен тежеше някакво усещане на обреченост. Сигурно така се чувства човек, когато чака резултата от направената му биопсия.

— Хей ти, моряко — чу се глас зад мен. Обърнах се и видях Джени, облечена в къса копринена нощница от две части. Под горнището, което едва се крепеше на раменете й от две невъзможно тънки презрамки, се виждаше част от плоския й корем. Краката й изглеждаха още по-дълги от обикновено.

— Как ме намираш? — попита тя и повдигна ръце настрани.

Изглеждаше невероятно, наистина. Честно казано, Джени предпочиташе да спи с развлечени тениски и бях сигурен, че се чувства нелепо в костюма си на прелъстителка. Но от него имаше ефект.

Тя изчезна в спалнята и аз я последвах. Скоро бяхме в леглото, прегърнати. Затворих очи и усетих, че старият ми позагубен приятел се размърдва. Магията се бе върнала. Можеш да го направиш, Джон. Опитах се да извикам в ума си най-развратните мисли. Щеше да се получи! Пръстите ми неумело подхванаха тънките презрамки. Спокойно, Джон. За никъде не бързаш. Усещах дъха й, горещ и влажен, върху лицето си. И тежък. Горещ, влажен, тежък дъх. Мммм, секси.

Я чакай. Каква е тази миризма? Нещо в дъха й. Нещо едновременно познато и странно, не точно неприятно, но не и толкова съблазнително. Миризмата ми беше позната, но не можех да се сетя откъде. Поколебах се. Какво правиш, идиот такъв? Съсредоточи се, човече. Съсредоточи се! Но миризмата не ми излизаше от ума. Разсейваш се, Джон. Не се разсейвай. Какво беше това? Продължавай! Любопитството ме завладяваше все повече. Хайде, момче, отпусни се. Отпусни се! Започнах да душа във въздуха. Това беше нещо за ядене. Да, точно така. Но какво? Не бяха бисквити. Не беше и чипс. Нито риба тон. Още малко и ще се сетя. Беше… „Милк Боунс“?

Кучешки бисквити „Милк Боунс“! Точно така! Дъхът й миришеше на „Милк Боунс“. Но защо? — питах се аз. Защо й беше на Джени да яде „Милк Боунс“? Освен това усещах устните й върху шията си… Нима беше възможно да целува шията ми и едновременно с това да диша в лицето ми? Не можех да разбера…

О… боже… мой.

Отворих очи. Там, на сантиметри от лицето ми, заела изцяло полезрението ми, се очерта огромната глава на Марли. Беше подпрял брадичката си на матрака, дишаше шумно и пръскаше лиги по чаршафите. Очите му бяха полузатворени и имаше вид на влюбен до уши.

— Лошо куче! — креснах аз и се дръпнах към другия край на леглото. — Не! Не! Върви да спиш! — изкомандвах го аз побеснял. — Върви да спиш! Веднага в леглото!

Но беше твърде късно. Магията бе отминала. Отново се замислих дали да не постъпя в манастир.

Свободно, войнико.

На следващата сутрин записах час при ветеринарния доктор, за да махне топките на Марли. Реших, че щом аз няма да правя секс до края на живота си, той също няма да прави. Д-р Джей каза, че можем да му оставим Марли, преди да отидем на работа и да го приберем на връщане. Една седмица по-късно постъпихме точно така.

Докато аз и Джени се приготвяхме, Марли, усетил, че скоро ще излиза на разходка, весело се блъскаше и отскачаше от стените. За него всяко пътуване беше добро, без значение къде отиваме и за колко време. Да изхвърлим боклука? Няма проблем! Да идем до ъгъла за мляко? И аз идвам! Започна да ме мъчи чувството на вина. Горкото куче, нямаше представа какво го чака. Имаше ни пълно доверие, а ние тайно крояхме планове да го лишим от мъжествеността му. Има ли по-коварно предателство от това?

— Ела тук — повиках го аз, съборих го на пода и енергично го почесах по корема. — Няма да бъде толкова лошо. Ще видиш. Сексът е силно надценен.

Дори аз, все още възстановявайки се от своя лош период, не го вярвах. Кого заблуждавах? Сексът е голяма работа. Сексът е невероятен. Бедното куче щеше да изпусне най-голямото удоволствие в живота. Горкият Марли! Чувствах се ужасно.

Почувствах се още по-зле, когато му подсвирнах и той скочи в колата, абсолютно уверен, че няма да му сторя нищо лошо. Беше се настроил психически и беше готов за всякакви прекрасни приключения, които аз реша да избера. Караше Джени, а аз бях на мястото до шофьора. Както обикновено, Марли беше опрял предните си лапи на централната конзола и носът му докосваше огледалото за обратно виждане. Всеки път, когато Джени натискаше спирачките, той се блъскаше в предното стъкло, но това не му правеше впечатление. Возеше се отпред, между двамата си най-добри приятели. Имаше ли нещо по-хубаво в живота?

Открехнах прозореца откъм моята страна, Марли проточи врат надясно и се облегна на мен, опитвайки се да долови миризмите отвън. Не след дълго се заизвива, успя да се покатери на скута ми и притисна носа си толкова силно в тесния процеп, че изпухтяваше всеки път, когато си поемеше въздух. О, защо пък не? — помислих си аз. Това му беше последната разходка с кола като представител на мъжкия пол с всичките му атрибути. Най-малкото, което можех да направя, беше да го оставя да подиша чист въздух. Свалих прозореца достатъчно, за да може да промуши муцуната си навън. Усещането толкова му хареса, че смъкнах прозореца още по-ниско и скоро цялата му глава беше отвън. Ушите му се вееха зад него на вятъра, а езикът му висеше, като че ли беше опиянен от градския въздух. Боже мой, колко беше щастлив.

Докато карахме по Дикси Хайуей, споделих с Джени колко ми е криво за това, на което се канехме да го подложим. Тя тъкмо понечи да каже нещо, несъмнено, за да отхвърли угризенията ми, когато забелязах — повече с любопитство, отколкото с тревога — че Марли се беше захванал с двете си лапи за ръба на полуотворения прозорец и сега вратът и горната част на раменете му се подаваха извън колата. Липсваха му само чифт защитни очила и копринено шалче, за да заприлича на въздушен ас от Първата световна война.

— Джон, притеснявам се — обади се Джени.

— Нищо му няма — отвърнах аз. — Просто иска малко свеж…

В този момент той плъзна предните си лапи извън прозореца и мишниците му се опряха на ръба на стъклото.

— Джон, дръж го! Дръж го!

Преди да мога да направя нещо, Марли вече не беше в скута ми и тромаво се опитваше да се измъкне от прозореца на движещата се кола. Задницата му стърчеше нагоре, задните му крака драскаха, търсейки опора. Още малко и щеше да тупне навън. Докато тялото му се плъзгаше покрай мен, аз светкавично се пресегнах и успях да сграбча края на опашката му с лявата си ръка. Джени непрекъснато натискаше спирачките в потока на тежкия трафик. Марли висеше отвън с главата надолу, а аз стисках опашката му с всичка сила. Тялото ми беше извито в такова положение, че ми беше невъзможно да го хвана и с другата си ръка. Предните лапи на Марли тупуркаха с бясна скорост по паважа.

Джени спря колата на външната лента, а зад нас се наредиха коли с надути клаксони.

— Ами сега? — извиках аз. Видях се в чудо. Не можех да го изтегля обратно през прозореца. Не можех и да отворя вратата. Не смеех и да го пусна, защото със сигурност щеше да се озове на пътя на някой от разгневените шофьори, които заобикаляха колата ни. Държах го здраво, с лице, притиснато до стъклото, на няколко сантиметра от клатещите се гигантски тестиси на Марли.

Джени включи стоповете, притича от моята страна, хвана нашийника на Марли и го задържа, докато аз изляза да й помогна да го напъхаме обратно в колата. Малката ни драма се бе разиграла пред един сервиз, и когато Джени отново запали колата, видях, че всички автомонтьори са излезли навън, за да гледат шоуто. Така се заливаха от смях, че си помислих, че може да се подмокрят.

— Благодаря, момчета! — подвикнах аз. — Радвам се, че ви разнообразихме сутринта.

Стигнахме до клиниката и за всеки случай поведох Марли на къс повод, да не би да му хрумне да прави още номера. Вече не се чувствах виновен, решимостта ми се затвърди.

— Този път няма да ти се размине, евнух такъв — казах му аз.

Той сумтеше, пухтеше и опъваше повода, за да подуши изобилието от животински миризми. В чакалнята уплаши две котки и обърна една поставка с брошури. Предадох го на помощника на д-р Джей и му казах:

— Оправете го.

Вечерта, когато го прибрах, Марли беше друго куче. Болеше го след операцията и пристъпваше предпазливо. Очите му бяха кръвясали и безизразни, все още беше замаян от упойката. Там, където преди бяха великолепните му, най-ценни аксесоари на неговата мъжественост… нямаше нищо. Само едно висящо, сбръчкано парче кожа. Марли никога нямаше да има потомство, което да наследи неукротимата му кръв.

Глава 10
Късметът на ирландците

Животът ни все повече се определяше от работата.

Работа във вестниците. Работа по къщата. Работа в двора. Работа, за да заченем. И отглеждането на Марли — което, само по себе си, си беше ангажимент на пълно работно време. В много отношения той беше като дете, изискваше не по-малко време и грижи, и ние усещахме вкуса на отговорността, която ни предстоеше да поемем, ако някога имаме деца. Но само до известна степен. Макар да не бяхме добре запознати с това какво е да си родител, беше ни пределно ясно, че не можем да държим децата си затворени в гаража с купа вода, докато отсъстваме през деня.

Още не се бяха навършили две години от сватбата ни и вече усещахме тегобата на отговорния брачен живот на зрелите хора. Трябваше да заминем някъде. Имахме нужда от почивка, само двамата, далеч от задълженията на всекидневието. Една вечер изненадах Джени с два билета за Ирландия. Нямаше да ни има три седмици. Нямаше да има никакъв маршрут, никакви обиколки с екскурзовод, никакви забележителности, които непременно трябва да се видят. Щяхме да наемем кола, да се снабдим с пътна карта и указател на предлагащите легло и закуска хотели по пътя. Само фактът, че билетите бяха в ръцете ни, като че ли свали товар от раменете ни.

Но преди това трябваше да разпределим някои задължения и първи в списъка беше Марли. Бързо се отказахме от пансионите за кучета. Беше твърде млад и твърде енергичен, за да стои затворен в клетка двадесет и четири часа на ден. Както предсказа д-р. Джей, кастрацията ни най-малко не намали жизнеността му. Не се отрази нито на енергията му, нито на налудничавото му поведение. Освен факта, че вече не проявяваше интерес към възсядането на неодушевени обекти, той си беше същият щурчо. Беше прекалено див и твърде непредвидимо деструктивен, когато го обхванеше паника, за да го оставим в дома на приятели. Имахме нужда от някой, който би се съгласил да дойде и да го гледа у дома. Очевидно не всеки би ни свършил работа, особено като се има предвид предизвикателството, което представляваше Марли. Трябваше ни човек с чувство на отговорност, на когото можем да имаме доверие, човек с безкрайно търпение и достатъчно силен, за да може да удържа един тридесет и пет килограмов препускащ лабрадор.

Направихме списък на всичките си приятели, съседи и колеги, за които се сетихме, и след това започнахме да зачертаваме имената едно по едно. Непрекъснато е по купони. Отпада. Прекалено разсеян. Отпада. Не понася кучешки лиги. Отпада. Прекалено страхлив, за да се справи с дакел, да не говорим за лабрадор. Отпада. Има алергия. Отпада. Няма желание да прибира кучешки фъшкии. Отпада. Накрая остана само едно име. Кати беше моя колежка, неомъжена и без ангажименти. Беше израснала в селския Среден Запад, обичаше животни и мечтаеше един ден да смени малкия си апартамент с къщичка с двор. Беше силна и обичаше да ходи пеша. Вярно, беше стеснителна и малко мекушава, а това би я затруднило да наложи волята си над нашия водач на глутница, но във всяко друго отношение беше идеалният избор. Най-хубавото от всичко беше, че се съгласи.

Списъкът с инструкции, който подготвих за нея, беше далеч по-подробен, отколкото щеше да бъде, ако оставяхме на грижите й тежко болно дете. Паметната записка за Марли се състоеше от шест гъсто изписани страници. Ето част от съдържанието й:

ХРАНЕНЕ: Марли яде три пъти на ден, порцията му е две чаши на всяко хранене. Чашата за измерване е в плика с храната. Моля те, храни го сутрин, след като станеш, и вечер, когато се прибираш от работа. Съседите ще се отбиват да му дават ядене някъде следобед. Това прави общо шест чаши храна на ден, но ако се прави на умиращ от глад, моля те, дай му още около чаша. Ясно ти е, че цялата тази храна трябва да излезе някъде. По този въпрос виж бележката АКИ ПАТРУЛ по-долу.

ВИТАМИНИ: Всяка сутрин даваме на Марли една таблетка витамини „Пет Таб“. Най-лесно става, като просто пуснеш таблетката на пода и се престориш, че не е за него. Ако реши, че е забранено да я пипа, ще я глътне за нула време. Ако по някаква причина това не върши работа, опитай се да я замаскираш с нещо за ядене.

ВОДА: Когато времето е горещо, важно е Марли винаги да има достатъчно прясна вода. Сменяме водата, която поставяме до купата за хранене, един път дневно и доливаме, когато видим, че свършва. Внимание: Марли обича да потапя муцуната си в купата и да си играе на подводница, в резултат на което изпръсква всичко наоколо с вода. Освен това муцуната му задържа изненадващо голямо количество вода, която се оттича, след като се отдалечи от купата си. Ако му позволиш, ще използва за салфетка дрехите ти и канапетата. И последно: той обикновено се изтръсква, след като е пил повече вода, при което стените, абажурите и т.н. се покриват със слюнки. Ние се стараем да ги избършем, преди да засъхнат, защото след това е невъзможно да се отстранят.

БЪЛХИ И КЪРЛЕЖИ: Ако забележиш по него такива гадинки, напръскай го с някой от спрейовете, които сме оставили. Има и инсектицид, с който да напръскаш килимите и т.н., ако решиш, че се налага. Бълхите са много малки и подвижни и се ловят трудно, но установихме, че рядко хапят хората, така че на твое място не бих се тревожил. Кърлежите са по-големи и бавни и понякога намираме някой по Марли. Ако забележиш кърлеж и не ти е гадно, измъкни го и го смачкай в салфетка (може да се наложи да използваш ноктите си, защото са страшно устойчиви) или го изхвърли в умивалника или тоалетната, след което пусни водата (това е най-доброто разрешение, ако кърлежът се е насмукал с кръв). Вероятно си чела, че кърлежите са причина за появата на лаймска болест у хората с всичките й дълготрайни последствия за здравето, но няколко ветеринарни лекари ни увериха, че тук, във Флорида, вероятността от заразяване с тази болест е минимална. За да си спокойна, измий ръцете си добре след отстраняване на кърлежа. Най-лесно можеш да махнеш кърлежа от Марли, като му дадеш да държи в устата си някоя играчка, за да има с какво да се занимава, след което прищипваш кожата с два от пръстите на едната си ръка и използваш ноктите на другата като пинцети, за да измъкнеш кърлежа. Като стана дума за това, ако Марли започне да мирише лошо и си достатъчно смела, можеш да го изкъпеш в детския басейн в задния двор (който служи именно за тази цел), но се съблечи по бански, защото ще се намокриш!

УШИ: В ушите на Марли се събира много кал, и ако не се почистят е възможно да получи инфекция. Моля те, почисти, доколкото можеш, ушната кал с тампони от памук и синия разтвор за почистване на уши. Направи го един-два пъти, докато ни няма. Работата е доста мръсна, затова си облечи някаква стара дреха.

РАЗХОДКИ: Ако не е бил изведен сутринта, Марли често прави бели в гаража. Затова, ако прецениш, извеждай го навън набързо преди лягане. Ще трябва да използваш задушаващата верига, когато го разхождаш, но не го оставяй с нея, когато е сам. Може да се удуши, и като го знам какъв е, има голяма вероятност да го направи.

ОСНОВНИ КОМАНДИ: Много по-лесно е да го разхождаш, ако успееш да го накараш да върви редом. Винаги започвайте от начална позиция „седнал“ от лявата ти страна, след което даваш команда „Марли, редом“ и тръгваш с левия си крак. Ако се опита да се втурне напред, дръпни силно повода. При нас обикновено това върши работа. (Ходил е на уроци по послушание!) Ако е без повод, обикновено се връща при командата „Марли, ела тук!“. Забележка: Най-добре е да си изправена, а не клекнала, когато го викаш.

ГРЪМОТЕВИЧНИ БУРИ: Марли обикновено се шашка по време на буря, дори и когато само ръми. Държим успокоителните му — жълтите хапчета — в шкафа с витамините. Едно хапче тридесет минути преди началото на бурята (ще станеш метеоролог, преди да се усетиш!) би трябвало да свърши работа. Да накараш Марли да гълта тези хапчета си е направо изкуство. Той отказва да ги поглъща, както витамините си, дори и да ги пуснеш на пода и да се престориш, че не са за него. Най-добрият метод е да го яхнеш, да отвориш муцуната му с едната ръка, а с другата да бутнеш хапчето колкото може по-навътре в устата му. Трябва да се вкара достатъчно дълбоко, за да не може да го изплюе. След това прокарваш ръка по гушата му, докато го глътне. Очевидно, след това ще трябва да се измиеш.

АКИ ПАТРУЛ: Имам една лопата под манговото дърво, която използвам, за да прибирам акото на Марли. Почиствай, след като се е изакал, така, както ти прецениш, в зависимост от това, доколко смяташ да се разхождаш из задния двор. И внимавай къде стъпваш!

ЗАБРАНЕНИ НЕЩА: Не позволяваме на Марли:

• Да се катери по мебелите.

•Да дъвче мебели, обувки, възглавници и т.н.

• Да пие вода от тоалетната. (Най-добре е капакът винаги да е свален, макар че трябва да внимаваш — намерил е начин да го вдига с носа си.)

• Да копае в двора и да изкоренява растения и цветя. Той обикновено го прави, когато не му се обръща достатъчно внимание.

• Да рови в кофата за боклук. (Може да се наложи да я държиш върху кухненския плот.)

• Да скача по хората, да души интимните им части или да се държи по друг недопустим за обществото начин. Полагаме особени усилия да го отучим да дъвче ръцете на хората — нещо, което, както разбираш, не се харесва на всички. В това отношение не сме напреднали много. Не се притеснявай да го плеснеш по дупето и да кажеш със строг глас „Не“.

• Да проси храна от масата.

• Да се хвърля върху мрежите за комари на входната врата и на верандата. (Ще видиш, че няколко от тях вече са сменяни.)

Отново благодаря за всичко, което правиш за нас, Кати. Това е огромна услуга. Не съм сигурен как бихме се справили, ако не беше ти. Надявам се с Марли да станете добри приятели и да се забавляваш с него така, както се забавляваме ние.

Показах инструкциите на Джени и я попитах дали съм забравил нещо. Отне й няколко минути да прегледа списъка, след това вдигна очи към мен и каза:

— Ама ти какво си мислиш? Не можеш да й покажеш това. — Тя размаха листовете пред лицето ми. — Сториш ли го, по-добре забрави за Ирландия. Тя е единственият човек, който се нави да ни направи тази услуга. Ако прочете този списък — край. Ще си плюе на петите и ще спре чак в Кий Уест. — И за да не би да не съм я чул първия път, Джени повтори: — Какво, по дяволите, си мислиш?

— Смяташ, че съм прекалил ли? — попитах аз.

Аз обаче винаги съм вярвал, че човек трябва да си казва всичко, ето защо показах на Кати инструкциите. Тя видимо трепна няколко пъти, особено когато обсъждахме методите за отстраняване на кърлежи, но премълча опасенията си. Уплашена и леко пребледняла, но прекалено добра, за да се отметне от обещанието си, тя прояви твърдост.

— Приятно прекарване — пожела ни Кати. — Ще се справим.

Ирландия беше всичко, за което си бяхме мечтали. Красива, идилична, ленива. Небето беше възхитително ясно и слънчево през по-голямата част от времето, поради което местните жители се терзаеха от мрачни мисли, че може да ги сполети суша. Както си бяхме обещали, не спазвахме никакво разписание и не се движехме по предварително определени маршрути. Просто обикаляхме, колата ни подскачаше по крайбрежните пътища, спирахме, за да се разтъпчем, да пазаруваме, да поскитаме наоколо, да пийнем бира „Гинес“ или просто да погледаме океана. Слизахме от колата, за да поговорим със селяните, които прибираха сеното си, или да се снимаме с овцете, които пресичаха пътя. Ако някой път ни се стореше интересен, поемахме по него. Беше невъзможно да се загубим, защото не беше необходимо да стигнем до определено място. Работата и домашните ни задължения бяха далечен спомен.

Всеки ден с наближаването на вечерта започвахме да търсим място за нощувка. Отсядахме в частни пансиони, стопанисвани от приветливи ирландски вдовици, които ни глезеха, отгъваха ни чаршафите и винаги ни задаваха един и същ въпрос: „Смятате ли скоро да имате деца?“ След това ни оставяха сами, но не и преди да ни хвърлят странна, многозначителна усмивка на излизане от стаята ни.

С Джени се убедихме, че в Ирландия действа национален закон, според който на стената срещу всяко легло висеше голям портрет на папата или изображение на Дева Мария. На някои места имаше и двете. Веднъж дори видяхме огромна молитвена броеница, окачена на таблата на леглото при главите ни. Освен това ирландският закон повеляваше всички легла за гости да скърцат и да вдигат силен шум всеки път, когато някой от лежащите се опиташе да се обърне.

Като че ли там имаше повсеместна конспирация за създаване на обстановка, предразполагаща към любовни изживявания толкова, колкото и атмосферата в манастир. Бяхме в чужд дом — в нечий строго католически дом — с тънки стени, скърцащо легло, статуи на светци и деви, както и любопитна хазяйка, която, доколкото знаехме, надаваше ухо от външната страна на вратата. С една дума, последното място, където на някой би му хрумнало да прави секс. А това, разбира се, ме накара да желая съпругата си по един нов и неудържим начин.

Гасяхме лампите и се вмъквахме в леглото, пружините стенеха под тежестта ни, а аз веднага пъхах ръката си под горнището на Джени и я поставях върху корема й.

— В никакъв случай — прошепваше тя.

— Защо не? — шушнех аз в отговор.

— Да не си откачил? Мисис О Флеърти е в съседната стая.

— Какво от това?

— Не можем!

— Разбира се, че можем.

— Ще чуе всичко.

— Ще бъдем тихи.

— О, как ли пък не.

— Обещавам. Ще бъдем почти неподвижни.

— Добре, но първо иди и покрий папата с една тениска или нещо друго — отстъпваше накрая тя. — Няма да правя нищо, докато ни гледа от стената.

Изведнъж сексът изглеждаше толкова… толкова… незаконен. Все едно отново бях гимназист и гузно се промъквах у дома под подозрителния поглед на майка си. Да рискуваш да правиш секс при такива обстоятелства беше все едно да рискуваш да се изложиш на позорно унижение на общата маса по време на закуска следващата сутрин. Рискувахме мисис О Флеърти да повдигне вежди, докато сервира яйцата с пържени домати, и да попита с дяволита усмивка: „Удобно ли ви беше леглото?“

От бряг до бряг Ирландия беше „забранена за секс зона“. Точно това ми трябваше. През цялото пътуване се чукахме като зайци.

Джени обаче непрекъснато се безпокоеше за голямото бебе у дома. През два-три дни пускаше шепа монети в някой телефонен автомат и се обаждаше вкъщи, за да изслуша поредния доклад на Кати. Аз стоях до кабината и чувах репликите на Джени.

— Така ли?… Сериозно?… Тръгнал е между колите?… Ти не пострада, нали?… Слава богу!… И аз на твое място щях да се разкрещя… Какво? Обувките ти?… О, не! И чантата?… Естествено, ще платим за поправката им… Нищо не е останало от тях?… В такъв случай настояваме да ги заменим с нови… И той какво?… Мокър цимент, казваш? Как е възможно такова нещо?

И все в този дух. Всеки телефонен разговор беше като предълъг списък от прегрешения, всяко по-лошо от предишното, много от които бяха изненада дори за нас, претръпнали след оцеляването си в кучешките войни. Марли беше непоправимо слаб ученик, а Кати — безпомощна учителка. Той беше спечелил надмощие над нея.

Когато се прибрахме у дома, Марли се втурна навън, за да ни посрещне. Кати ни чакаше на прага на вратата и изглеждаше уморена и напрегната. Гледаше ни с отнесен поглед, като зашеметен от граната войник след особено ожесточена битка. Беше си стегнала багажа, оставила го беше на предната веранда, готова да си тръгне веднага. Ключът за колата беше в ръката й и явно нямаше търпение да потегли. Връчихме й подаръците, благодарихме й горещо и й казахме да не се тревожи за скъсаните мрежи и другите повреди. Тя ни се извини любезно и си тръгна.

Както разбрахме, Кати не беше успяла да наложи авторитета си над Марли, да не говорим за контрол. С всяка победа той ставал все по-дързък. Беше забравил всичко за ходенето редом, влачил я, накъдето си поиска. Отказвал да дойде при нея, когато го вика. Отмъквал, каквото му скимне — обувки, чанти, възглавници — и не искал да ги пусне. Крадял храна от чинията й. Ровел в боклука. Дори се опитал да узурпира леглото й. Решил, че той командва парада, докато мама и татко ги няма, и че няма да позволи на някаква си мекушава съквартирантка да го командва и да му пречи да се забавлява.

— Горката Кати — каза Джени. — Стори ми се уморена.

— По-точно съсипана.

— Сигурно вече никога няма да можем да я помолим да гледа кучето ни.

— Не — отвърнах аз. — Няма да можем. — Обърнах се към Марли и казах:

— Меденият месец свърши, шефе. От утре пак се заемаме с дресировката.

На следваща сутрин аз и Джени отново бяхме на работа. Но преди да изляза надянах задушаващата верига на врата на Марли и го изведох на разходка. Той веднага се втурна напред, без дори да се опита да върви редом.

— Май си позабравил какво сме учили, а? — попитах аз и дръпнах повода с всичка сила, при което той падна. Изправи се и ме погледна обидено, все едно казваше: Не е нужно да си толкова груб. Кати нямаше нищо против да я тегля.

— Свиквай — казах аз и го накарах да седне. Нагласих веригата така, че да бъде високо на врата му, където знаех, че ще има най-голям ефект. — Добре, хайде сега да опитаме отново.

Той ме погледна с хладен скептицизъм.

— Марли, редом! — изкомандвах аз и пристъпих бързо с левия си крак напред. Бях скъсил повода максимално и фактически с лявата си ръка държах края на задушаващата верига. Марли политна напред и аз рязко дръпнах повода, стягайки примката без милост.

— Да се възползваш от горката жена по такъв начин — мърморех аз. — Как не те е срам.

Към края на разходката, след като бях стискал повода толкова силно, че кокалчетата на пръстите ми побеляха, успях да го убедя, че с мен шега не бива. Това не беше игра, а по-скоро истински житейски урок за причината и следствието. Щом се втурнеше напред, веригата се стягаше около шията му и Марли се задушаваше. Всеки път, без изключение. Ако проявеше сговорчивост и вървеше до мен, веригата се отпускаше и той почти не я усещаше около врата си. Избързаш ли напред — задушаваш се; вървиш ли редом — дишаш свободно. Беше достатъчно просто, за да го разбере дори и Марли. Повтаряхме упражнението отново и отново, разхождайки се по велосипедната пътека. Избързване — задушаване; редом — дишане. Постепенно започна да осъзнава, че аз съм господарят, а той — мой питомец, и че винаги ще бъде така. Когато свихме по пътя към дома, своеволното ми куче припкаше до мен. Е, не съвсем редом, но все пак доста близо. За пръв път в живота си той наистина вървеше редом или поне се стараеше. За мен това беше победа.

— О, да — пропях аз радостно. — Шефът се върна.

Няколко дни по-късно Джени ми се обади в редакцията. Тъкмо беше ходила при д-р Шърман.

— Късметът на ирландците — каза тя. — Пак съм бременна.

Глава 11
Какво ядеше Марли

Тази бременност беше различна. От спонтанния аборт извлякохме някои важни поуки и този път нямахме намерение да повтаряме грешките си. Първо, пазехме новината в строга тайна от деня, в който разбрахме за събитието. Освен лекарите и медицинските сестри, с които се консултираше Джени, никой, дори родителите ни, не бяха посветени в нея. Когато на гости ни идваха приятели, Джени пиеше гроздов сок от винена чаша, за да не предизвика подозрения. Освен че пазехме тайна, бяхме по-умерени в чувствата, които ни вълнуваха, дори когато бяхме сами. Започвахме всяко изречение с условна фраза, например „Ако всичко мине добре…“ и „Да приемем, че всичко мине добре.“ Сякаш самото споменаване на бременността можеше да ни донесе нещастие. Не смеехме да покажем радостта си, за да не предизвикаме дявола.

Прибрахме и заключихме всички пестициди и химикали за почистване. Не искахме случилото се да се повтори. Джени се убеди в естествените почистващи свойства на оцета, който можеше да разреши дори проблема с изсъхналите слюнки на Марли по стените. Установихме, че борната киселина — бял прах, който унищожава разни буболечки и в същото време е безвреден за хората — върши добра работа за премахване на бълхите от постелките му. Ако понякога се налагаше да го полеем с разтвор против бълхи, водехме го при професионалисти.

Всяка сутрин Джени ставаше в зори и извеждаше Марли на кратка разходка по брега. Когато се връщаха, донесли миризмата на соления океански въздух, аз тъкмо се пробуждах. Жена ми пращеше от здраве, освен в едно отношение. През повечето време непрекъснато й се повдигаше. Въпреки това не се оплакваше. Би могло да се каже, че приемаше всеки пристъп на гадене с радост, защото това беше знак, че с малкото същество в нея всичко е наред.

Така си и беше. Този път Еси взе видеокасетата ми и записа първия неясен и зърнест образ на нашето бебе. Чухме как бие сърчицето му и видяхме как пулсират четирите му мънички камери. Различихме очертанията на главичката и преброихме четирите му крайника. Д-р Шърман надникна в кабинета за ултразвук и потвърди, че всичко е наред. Погледна към Джени и попита гръмогласно:

— Защо плачеш, дете? Би трябвало да си щастлива.

Еси го перна с подложката за писане и го сгълча:

— Изчезвай и я остави на мира.

После завъртя очи към Джени, сякаш искаше да каже: „Мъже! Пълни невежи.“

Колкото до моето поведение към бременната ми съпруга, определението „невеж“ можеше да бъде отнесено и към мен. Осигурявах на Джени времето и свободата, от които имаше нужда, съчувствах й, когато й се гадеше и я болеше, опитвах се да крия гримасата си, когато настояваше да ми чете на глас от книгата си, Какво да очаква бременната жена. Когато коремът й започна да нараства, й правех комплименти от рода на „Изглеждаш страхотно. Наистина. Приличаш на малка крадла, напъхала баскетболна топка под ризата си“. Полагах всички усилия, за да търпя все по-странното й, ирационално поведение. Скоро с продавача в денонощния магазин станахме приятели, тъй като се отбивах по всяко време за сладолед, ябълки, целина или дъвки с различни аромати, за които изобщо не подозирах, че съществуват.

— Сигурен ли си, че е карамфил? — питах аз. — Тя каза, че трябва да е с карамфил.

Една вечер, когато Джени беше някъде в петия месец, й хрумна, че ни трябват бебешки чорапки. Е, със сигурност ще ни трябват, съгласих се аз, и ще се запасим с достатъчен брой, когато бебето се роди. Но тя нямаше предвид, че ще ни трябват тогава, искаше чорапките сега.

— Няма да имаме какво да му обуем, когато се приберем у дома от болницата — каза тя с треперещ глас.

Нямаше значение, че терминът й за раждане беше след четири месеца. Нямаше значение, че тогава температурата щеше да бъде 35 градуса. Нямаше значение, че дори невежа като мене знаеше, че при изписване от родилното отделение бебето ще бъде увито от главата до петите в одеалце.

— Хайде, скъпа — казах аз. — Бъди разумна. Неделя е, осем часа вечерта. Откъде да намеря бебешки чорапки?

— Трябват ни чорапки — повтори тя.

— Имаме толкова седмици да намерим чорапки — изтъкнах аз. — Дори месеци.

— Аз просто виждам тези мънички пръстчета — изхленчи тя.

Безсмислено беше да споря. Обикалях с колата, мърморейки недоволно, докато открих един отворен магазин от веригата „Кмарт“. Избрах чорапки във весели цветове, толкова абсурдно малки, че приличаха на кукленски. Когато се прибрах и ги изсипах от плика, Джени най-после се успокои. Вече имахме чорапки. И слава богу, успяхме да изкупим последните няколко чифта, преди да бъде изчерпан националният резерв от чорапки, което, без да се усетим, можеше да се случи всеки момент. Сега нямаше опасност крехките малки пръстчета на бебето да измръзнат. Най-после можехме да си легнем и да заспим спокойно.

С напредването на бременността напредваше и дресировката на Марли. Работех с него всеки ден и сега можех да забавлявам приятелите ни, като извикам „Ела“, при което той се пльосваше на пода с разперени лапи. Общо взето, изпълняваше тази команда (освен ако нещо не привлечеше вниманието му, например друго куче, котка, катерица, пеперуда, пощальон или носещи се по водата семена на плевели); подчиняваше се, когато му кажеш „седни“ (освен ако не изпитваше силно желание да стои прав); и ходеше редом (освен ако нямаше нещо, за което си струва да се задуши — вж. кучета, котки, катерици и прочее по-горе). Беше постигнал напредък, но не мога да кажа, че се превръщаше в спокойно и добре възпитано куче. Когато се навеждах над него и давах строги команди, той се подчиняваше, понякога дори с желание. Но по природа му беше заложено да си остане непоправим.

Проявяваше ненаситен апетит за манго — плодове, които падаха с дузини от дървото в задния ни двор. Всеки плод тежеше почти половин килограм, ако не и повече. Бяха толкова сладки, че можеше чак зъбите да те заболят. Марли се просваше на тревата с узряло манго, закрепено между предните му лапи, и остъргваше от кората месото на плода докрай. Държеше големите костилки в устата си като бонбони за смучене, и когато най-сетне ги изплюеше, изглеждаха така, сякаш са били почистени с киселина. В някои дни прекарваше там с часове, за да задоволи обзелата го мания за плодове и фибри.

Като при всеки, който яде твърде много плодове, консистенцията на изпражненията му започна да се променя. Скоро задният ни двор беше осеян с големи купчини ярко оцветени кучешки фъшкии. Това си имаше и добра страна, защото трябваше да си съвсем сляп, за да стъпиш неволно в някоя купчина ако, които в сезона на мангото бяха оранжеви като светлоотразителни пътни конуси.

Ядеше и други неща, които също намираха някакъв начин да излязат. Виждах доказателствата всяка сутрин, когато почиствах двора с лопатата. Тук намирах пластмасов войник играчка, там — гумено ластиче. В една купчина намирах разкривена капачка от бутилка за сода, а в друга — сдъвкан предпазител на химикалка. „Ето къде бил гребенът ми!“, възкликнах аз една сутрин.

Марли ядеше хавлиени кърпи за баня, гъби, чорапи, използвани носни кърпички. Особено си падаше по абсорбиращите кърпи за почистване, и когато впоследствие излизаха от другия край, те приличаха на малки сини флагчета, маркиращи всяка флуоресцентна оранжева планина.

Не всичко обаче излизаше отзад толкова лесно и Марли редовно повръщаше като закоравял булимик. От съседната стая чувахме едно силно гааааак, и когато отивахме при него, в локвата от полусмляно манго и кучешка храна се мъдреше поредната изчезнала домашна вещ. С присъщата си деликатност Марли избягваше да повръща на дървения под или линолеума в кухнята. Според него персийският ни килим беше по-подходящ за тази цел.

С Джени имахме глупостта да решим, че е хубаво да имаме куче, което можем да оставяме само у дома за кратки периоди от време. Да го затваряме в гаража всеки път, когато излизахме, беше започнало да ни дотяга и, както отбеляза Джени, „Какъв е смисълът да имаш куче, ако не те посреща на вратата, когато се прибираш?“ Знаехме прекрасно, че няма да посмеем да го оставим сам в къщата, ако се очаква буря. Оказа се, че въпреки кучешките успокоителни, Марли имаше достатъчно енергия да прокопае тунел до Китай. Но не ни се искаше при ясно и хубаво време да го заключваме в гаража всеки път, когато излизаме за малко.

Започнахме да го оставяме сам, когато притичвахме до магазина или се отбивахме при съседите. Понякога той се справяше чудесно и при завръщането си заварвахме къщата невредима. В такива дни забелязвахме черния му нос промушен през щорите на прозореца във всекидневната, откъдето гледаше, за да види кога ще се приберем. В други не се справяше много добре и обикновено разбирахме какво ни чака още преди да сме отворили вратата, защото го нямаше на прозореца и по всяка вероятност се криеше някъде.

Веднъж — тогава Джени беше в шестия месец — ни нямаше за по-малко от час и когато се върнахме, намерихме Марли под леглото. При неговия ръст положително беше видял доста зор да се напъха там, а по вида му можеше да се предположи, че току-що бе убил пощальона. Всичко в него издаваше, че е виновен. Къщата изглеждаше наред, но си знаехме, че крие някаква ужасна тайна и започнахме да обикаляме от стая в стая, като се опитвахме да разберем каква точно пакост е направил. След това забелязах, че липсва един от дунапренените уплътнители на една от стереоколоните. Търсихме го навсякъде, но от него нямаше и следа. На Марли за малко щеше да му се размине, ако на следващата сутрин, когато почиствах фъшкиите му, не бях открил неопровержимо доказателство за прегрешението му. Останки от уплътнителя на колоната се появяваха дни наред.

При следващото ни излизане Марли изгриза с хирургическа прецизност басовия високоговорител на същата колона. Колоната не беше съборена, стоеше си на мястото. Просто хартиеният конус на високоговорителя го нямаше, сякаш някой го беше изрязал с бръснач. После и другата колона беше сполетяна от същата съдба. В друг един случай, когато се върнахме у дома, установихме, че четирикракото ни столче вече е трикрако, при това нямаше никаква следа — нито една тресчица — от липсващия крак.

Убедени бяхме, че в Южна Флорида никога не вали сняг, но един ден отворихме външната врата и попаднахме в същинска снежна фъртуна във всекидневната. Във въздуха се носеше мек бял пух и бавно се стелеше по пода. При почти нулева видимост успяхме да различим Марли пред камината, наполовина заровен в една пряспа. Той ожесточено разтърсваше голяма пухена възглавница, все едно току-що беше убил щраус.

В повечето случаи приемахме философски пакостите му. Всеки собственик на куче знае, че ще се наложи да се прости с някои от тачените фамилни ценности. Само един-единствен път бях готов да го разпоря, за да си върна това, което ми принадлежеше по право.

Бях купил на Джени осемнадесеткаратово златно колие за рождения й ден. Верижката беше фина, с мъничка закопчалка, и тя си я сложи веднага. Но след няколко часа опипа шията си с ръка и изписка:

— Колието ми! Няма го!

Сигурно закопчалката се беше отворила или не е била затворена добре.

— Не се паникьосвай! — успокоих я аз. — Не сме излизали от дома. Трябва да е тука някъде.

Заехме се да тършуваме из къщата стая по стая. Докато търсехме, аз постепенно осъзнах, че Марли е по-неспокоен от обикновено. Изправих се и го погледнах. Той се гърчеше като стоножка. Като забеляза, че го гледам, започна бавно да отстъпва назад. О, не — помислих си аз — мамбото на Марли! Това можеше да означава само едно.

— Какво е това, което виси от устата му? — попита Джени с нарастваща паника.

Беше нещо тънко и фино. И златно.

— О, по дяволите! — изругах аз.

— Без резки движения! — разпореди тя съвсем тихо.

И двамата замръзнахме на място.

— Добре, момче, всичко е наред — опитвах се да го прикоткам аз, подобно на посредник от специален полицейски отряд, преговарящ за освобождаване на заложници. — Не ти се сърдим. Хайде, ела. Само ни върни колието.

С Джени инстинктивно му преградихме пътя от двете противоположни страни, пристъпвайки много бавно, все едно бяхме опасани със силно избухлив експлозив, който би могъл да се взриви само при едно погрешно движение.

— Спокойно, Марли — говореше му Джени с равен глас. Спокойно. Пусни верижката и никой няма да пострада.

Марли ни гледаше подозрително и въртеше глава ту към единия, ту към другия. Бяхме го приклещили, но той знаеше, че в него има нещо, което искаме. Усещах как преценява възможните ходове, може би се канеше да поиска откуп. Оставете ми в обикновен хартиен плик двеста кучешки бисквити, „Милк Боунс“, в противен случай никога няма да видите отново скъпоценното си колие.

— Пусни го, Марли — прошепнах аз и пристъпих още малко напред. Цялото му тяло започна да се върти наляво-надясно. Постепенно се приближавах към него. Джени го обходи във фланг, почти без той да се усети. Вече можехме да действаме. Спогледахме се и без думи се разбрахме какво да правим. Безброй пъти бяхме провеждали операция „Връщане на вещи“. Тя щеше да се хвърли към задницата му и да хване здраво задните му крака, за да не може да избяга. Аз щях да се спусна към главата му, да отворя устата му и да измъкна контрабандната стока. С малко късмет, всичко щеше да приключи за секунди. Това беше планът, но Марли усети какво става.

Бяхме на около половин метър от него. Кимнах на Джени и й казах беззвучно с устни:

— На три.

Но още преди да мръднем, Марли отметна глава назад и издаде силен мляскащ звук. Краят на верижката, който висеше от устата му, изчезна.

— Ще го изяде! — извика Джени.

Заедно се хвърлихме върху него, Джени сграбчи задните му крака, а аз стиснах в ключ главата му. Отворих със сила челюстите му и напъхах цялата си ръка в устата му чак до гърлото. Опипах всяка гънка и всяка кухина, но не намерих нищо.

— Закъсняхме — казах аз. — Глътнал го е.

Джени започна да го тупа по гърба, като крещеше:

— Изплюй го, дявол да те вземе!

Но нямаше никаква полза. В отговор се чу само едно шумно, доволно оригване.

Марли беше спечелил битката, но знаехме, че е въпрос на време да спечелим войната. Повикът на природата беше на наша страна. Рано или късно това, което беше влязло, трябваше да излезе. Колкото и неприятна да беше тази мисъл, бях сигурен, че ако ровя из фъшкиите му достатъчно дълго, щях да намеря колието. Ако беше, да речем, сребърна или позлатена верижка, изобщо нещо с по-малка стойност, погнусата ми щеше да надделее. Но колието беше от масивно злато и ми струваше сума пари. Гадост или не, трябваше да го направя.

И така, приготвих на Марли любимото му разхлабително — голяма купа с резени презряло манго — и се подготвих за дългото чакане. Три дни вървях неотлъчно след него всеки път, когато го пусках навън и с нетърпение чаках да се задействам с лопатата. Вместо да изхвърлям купчините фъшкии през оградата, аз внимателно изсипвах всяка от тях върху широка дъска, поставена на тревата, и ровех в нея с пръчка, като същевременно поливах вода с маркуча и отмивах постепенно остатъците от смляната храна, докато останат само подозрителните обекти. Чувствах се като златотърсач, който промива пясък в корито. Попадах на различни погълнати от Марли съкровища — от връзки за обувки до перце за китара. Но златното колие го нямаше. Къде беше, по дяволите? Не трябваше ли досега да се появи? Започнах да се питам дали не съм го пропуснал и водата да го е отнесла в тревата, където щеше да си остане завинаги. Но как бих могъл да пропусна петдесетсантиметрова златна верижка? Джени ме наблюдаваше от терасата с голям интерес. „Хей, златотърсача, откри ли нещо?“ — подвикваше тя.

На четвъртия ден постоянството ми беше възнаградено. Изгребах последната купчина, която беше направил Марли, и се заех с ежедневната си рутинна процедура. „Не мога да повярвам, че правя всичко това“, казах си наум и започнах да ровя и да поливам. Фъшкиите се отмиха и започнах да търся верижката. Почти се бях отказал, когато забелязах нещо необичайно — малка кафява бучка. Не беше толкова голяма, че да бъде липсващото бижу. Натиснах я с пръчката, която официално бях нарекъл „лайнобрък“, и я облях със силна струя вода от маркуча. Когато водата се оттече, видях нещо ярко да блести. Еврика! Бях намерил златото.

Верижката беше нагъната по невъзможен начин и изглеждаше много по-малка, отколкото можех да си представя. Като че ли някаква незнайна извънземна сила, навярно черна дупка, я беше погълнала в мистериозното си пространствено-времево измерение и след това я беше върнала обратно. Силната водна струя разхлаби стегнатото снопче, верижката започна да се разплита и накрая възстанови първоначалната си форма. Беше като нова. Не, всъщност беше още по-хубава. Върнах се в къщата, за да я покажа на Джени, която изпадна във възторг, въпреки странните й перипетии. И двамата се чудехме на ослепителния й блясък — блестеше много повече от преди. Киселините в стомаха на Марли бяха свършили удивителна работа. Не бях виждал толкова лъскаво злато преди.

— Господи! — подсвирнах аз. — Трябва да започнем бизнес за почистване на бижута.

— Ще спечелим купища пари от тузарките в Палм Бийч — съгласи се Джени.

— Да, дами — започнах да имитирам аз мазния глас на ловък търговец — патентът ни е абсолютна тайна и не се предлага в никое ателие! Чрез метода на Марли скъпоценните ви бижута ще придобият ослепителен блясък, какъвто дори не сте си представяли.

— В това има хляб, Гроган — каза Джени и отиде да дезинфекцира възвърнатия подарък за рождения й ден. Тя носи златното колие дълги години и всеки път, когато я погледнех, живо си спомнях кратката си и в крайна сметка успешна кариера на златотърсач. Аз и верният ми лайнобрък стигнахме далече, където никой не беше ходил преди. И никой не трябваше да ходи за в бъдеще.

Глава 12
Добре дошли в отделението за бедни

Не всеки ден се ражда първото ти дете и затова когато болницата „Сейнт Мери“ в Западен Палм Бийч ни предложи да платим допълнително за луксозен апартамент в родилното, ние веднага се съгласихме. Апартаментите бяха като в първокласен хотел, с просторни и светли стаи, обзаведени с мебели от имитация на дърво, с тапети на цветя, завеси и вани за подводен масаж. За таткото имаше удобно канапе, което се разгъваше и ставаше на легло. Вместо стандартната болнична храна, на „гостите“ се предлагаха вечери гурме. Можеше да си поръчаш дори бутилка шампанско, макар че бащите си го пиеха общо взето сами, защото на кърмещите майки не се позволяваше повече от една глътка за отбелязване на събитието.

— Божичко, ще бъдем като на почивка — възкликнах аз, като се тръшнах на канапето за татковци, когато отидохме да видим апартамента няколко седмици преди термина на Джени.

Апартаментите бяха предвидени за юпитата, от които болницата изкарваше добра печалба, тъй като те имаха пари и доплащаха в брой сумите, които надхвърляха стандартната здравна застраховка, покриваща ражданията. Съгласни бяхме, че това е глезотия, но пък защо да не си я позволим?

Когато настъпи големият ден и пристигнахме в болницата с пътна чанта в ръка, ни беше съобщено, че има малък проблем. — Проблем? — попитах аз.

— Днес сигурно е добър ден за раждане на бебета — отвърна жизнерадостно служителката на регистратурата. — Всички апартаменти са вече заети.

Заети? Това бе най-важния ден в живота ни. Ами удобното канапе и романтичната вечеря за двама? Ами тостът с шампанско?

— Чакайте малко. Направихме резервация преди няколко седмици — оплаках се аз.

— Съжалявам — отвърна жената без ни най-малко съчувствие. — Не зависи от нас кога една майка ще започне да ражда.

Имаше право. Тя ни изпрати на друг етаж, където щяха да ни дадат обикновена болнична стая. Но когато влязохме в родилното отделение, сестрата на регистратурата имаше още лоши новини:

— Няма да ми повярвате, но всички стаи са заети.

Да, не й повярвахме. Джени го прие спокойно, но аз се ядосах.

— Какво ще ни предложите? Да се настаним на паркинга? — надменно попитах аз.

Сестрата ми се усмихна спокойно, очевидно добре запозната с изблиците на бъдещите бащи.

— Не се притеснявайте. Ще ви намерим място.

След няколко телефонни обаждания тя ни показа един дълъг коридор. Минахме през няколко двойни врати и стигнахме до огледален образ на родилното отделение, което току-що бяхме напуснали. Имаше само една разлика — пациентите определено не бяха консервативните юпита с достатъчно пари за харчене, с които бяхме посещавали занятията за бременни и татковци. Сестрите говореха с пациентите на испански, а в коридора извън стаите нервно чакаха загорели от слънцето мъже със сламени шапки в грубите си здрави ръце. Окръг Палм Бийч е известен като място за забавления на неприлично богатите, но не всички знаят, че на запад от града има грамадни стопанства, простиращи се на километри в пресушените земи на блатата в Евърглейдс. Хиляди работници, повечето от тях имигранти от Мексико и Централна Америка, пристигат в Южна Флорида по време на активния селскостопански сезон, за да приберат реколтата от чушки, домати, салати и целина, която задоволяваше нуждата от зеленчуци на Източния бряг през зимата. Сега видяхме къде тези работници раждаха бебета си. От време на време изпълнения с болка крясък на някоя жена пронизваше въздуха, последван от страшни стенания и викове „Mi, madre!“ Все едно бяхме попаднали в къща на ужасите. Джени беше пребледняла като призрак.

Сестрата ни заведе в малка кабинка — част от голяма обща стая — с легло, стол и маса с електронни монитори и подаде на Джени един халат.

— Добре дошли в отделението за бедни! — поздрави ни бодро д-р. Шърман, влитайки като хала няколко минути по-късно. — Не се подвеждайте от оскъдното обзавеждане.

Помещенията бяха оборудвани с някои от най-сложните и модерни медицински апарати в болницата и сестрите бяха сред най-добре подготвените. Тъй като бедните жени често нямаха достъп до предродилни медицински грижи, при тях бременността беше високо рискова.

— В добри ръце сте — увери ни д-р Шърман и изчезна така бързо, както се беше появил.

С напредването на сутринта, докато Джени се бореше с острите болки, предизвикани от контракциите, наистина се убедихме, че сме попаднали в добри ръце. Сестрите — опитни професионалистки — излъчваха топлина и увереност. Те непрекъснато я наглеждаха, проверяваха сърдечния ритъм на бебето и я съветваха какво да прави. Аз се въртях безпомощно наоколо и се чудех с какво да помогна, но напразно. По едно време Джени изръмжа през стиснатите си зъби:

— Ако още веднъж ме попиташ как съм, ЩЕ ТИ ИЗДЕРА ЛИЦЕТО!

Трябва да съм направил обидена физиономия, защото една от сестрите дойде при мен от другата страна на леглото и сложи съчувствено ръце на раменете ми:

— Добре дошъл на раждането, татко. Това е част от изживяването.

Измъкнах се от стаята, за да се присъединя към другите мъже, които чакаха в коридора. Всички се бяхме облегнали на стената до съответната врата, докато съпругите ни крещяха и стенеха. Почувствах се малко неловко, защото бях с поло, панталони в цвят каки и спортни обувки „Топсайдър“, но земеделските работници явно нямаха нищо против мен. Скоро си разменяхме усмивки и кимахме с разбиране един на друг. Те не говореха английски, а аз не знаех испански, но това нямаше значение. Бяхме на един хал.

Може би не съвсем. Този ден научих, че в Америка успокояването на болката се смята за лукс, а не за необходимост. За онези, които можеха да платят, или чиято здравна застраховка покриваше такива разноски, какъвто беше нашият случай, болницата отпускаше епидурал, който блокираше болката чрез директното си въздействието върху централната нервна система. Бяха минали около четири часа от началото на родилните мъки на Джени, когато дойде един анестезиолог, вкара една игла в гръбначния й стълб и я свърза с интравенозна система. След няколко минути Джени не усещаше нищо от кръста надолу и лежеше спокойно. Мексиканките нямаха този късмет. Те трябваше да раждат по стария начин и писъците им продължиха да цепят въздуха.

Часовете минаваха. Джени се напъваше. Аз я окуражавах. С настъпването на нощта излязох в коридора, понесъл нещо като повита футболна топка. Вдигнах новородения си син над главата си, за да го видят новите ми приятели, и извиках:

— Es el nino[1]!

Другите бъдещи бащи ми отвърнаха с широки усмивки и вдигнаха палец — международния знак за одобрение. За разлика от разгорещените ни спорове за името на кучето ни, избрахме лесно и бързо името на първородния ни син. Щеше да се казва Патрик, на името на първия Гроган, пристигнал в Съединените щати от графство Лимерик, Ирландия. Една сестра дойде да ни каже, че един от апартаментите се е освободил. Вече беше безсмислено да се местим, но тя помогна на Джени да седне на един стол с колелца и енергично ни поведе натам. Прехвалената вечеря гурме не оправда очакванията ни.

През седмиците преди раждането, с Джени обсъждахме надълго и нашироко как да накараме Марли да свикне с новия член на семейството, който щеше моментално да го измести от досегашния му неоспорван статут на най-облагодетелстван питомник. Искахме това да стане възможно най-безболезнено. Бяхме чували истории за кучета, които стават ужасно ревниви към бебетата и се държат неприемливо — пишкат върху нещата на бебето, обръщат кошчето му и дори директно го нападат — при което кучето обикновено получава еднопосочен билет за приюта. Когато превърнахме стаята за гости в детска стая, дадохме на Марли пълен достъп до люлката и всички предназначени за бебето вещи. Той душеше, пръскаше лиги и ближеше, докато любопитството му беше задоволено. През тези тридесет и шест часа, които Джени прекара в болницата, възстановявайки се след раждането, аз често се отбивах у дома, за да видя как е Марли. Носех одеалца и други неща, които миришеха на бебе. Един път донесох дори един мъничък използван памперс. Марли го душеше толкова енергично, че се уплаших да не влезе в носа му и да се наложи да търся медицинска помощ.

Когато най-после доведох майката и бебето у дома, Марли беше разсеян. Джени остави Патрик, който спеше в бебешката чанта, в средата на леглото ни и дойде в гаража, за да поздрави Марли. Семейната ни среща беше доста бурна. Когато Марли се успокои и френетичната му радост премина в блажено щастие, ние го взехме с нас в къщата. Планът ни беше просто да си вършим работата, без да му показваме бебето. Щяхме да се навъртаме край него и да го оставим сам да открие новодошлия.

Марли последва Джени в спалнята и пъхна носа си в пътната й чанта, докато тя вадеше нещата си оттам. Той очевидно нямаше представа, че на леглото ни има живо същество. По едно време Патрик се размърда и издаде съвсем слаб, подобен на чуруликане звук. Марли изправи уши и замръзна на място. Откъде е този шум? Патрик изчурулика отново и Марли вдигна едната си лапа във въздуха, заел стойката на птичар. Господи, муцуната му сочеше към бебето ни, както правеха ловджийските кучета, надушили… плячката. За момент си помислих за пухената възглавница, която беше разкъсал с такава свирепост. Все пак не беше толкова глупав, за да сбърка бебе с фазан, нали?

После той се втурна напред. Не беше свирепият скок за убиване на врага, нямаше зъбене и ръмжене. Но не беше и начинът, по който би се метнал, за да каже „добре дошъл у дома, приятел“. Удари леглото с гърдите си толкова силно, че то се разтресе. Патрик се пробуди напълно и ококори очи. Марли се отдръпна, сетне се хвърли отново напред и устата му почти стигна до миниатюрните пръстчета на бебешките крачета. Джени се спусна към бебето, а аз към кучето и го издърпах назад, хванал нашийника с две ръце. Марли беше извън себе си, напъваше се и се опитваше да стигне до непознатото създание, промъкнало се някак си в нашата светая светих. Той се вдигаше на задните си крака, аз дърпах нашийника и имах чувството, че съм Самотният рейнджър от някогашното радио и телевизионно шоу, който се опитва да укроти коня си Силвър.

— Е, мисля, че мина добре — казах аз.

Джени извади Патрик от бебешката чанта. Приклещил Марли между краката си, аз здраво стисках нашийника му с двете си ръце. Дори Джени се убеди, че Марли няма лоши намерения. Дишаше тежко, а на физиономията му беше изписана глуповата усмивка. Очите му блестяха и въртеше опашка. Хванах го още по-здраво, Джени се приближи бавно към нас и му позволи да подуши първо бебешките пръстчета, после стъпалата, прасците и дупето на Патрик. Горкото бебе беше само на ден и половина, а вече имаше опасност да бъде засмукано от ходещата прахосмукачка в лицето на нашето куче. Когато стигна до памперса, Марли, изглежда, навлезе в някакво алтернативно състояние на съзнанието, нещо като предизвикан от памперса транс. Беше стигнал до обетованата земя. Определено беше в еуфория.

— Една погрешна стъпка и това ще ти е краят, Марли — предупреди го Джени съвсем сериозно. И при най-малката проява на агресия към бебето щеше да стане точно така. Но такива прояви нямаше. Скоро разбрахме, че проблемът не е да пазим Марли да не нарани бебето. Проблемът беше да го държим настрани от кофата, в която хвърляхме използваните памперси.

Дните се превръщаха в седмици, седмиците в месеци. Марли започна да приема Патрик като новия си най-добър приятел. Една нощ, още в началото, тръгнах да гася лампите преди лягане, но Марли не се виждаше никъде. Накрая реших да погледна в детската стая. Беше там, проснат на пода до детското креватче на Патрик — и двамата похъркваха в братско блаженство. Марли, нашият неукротим „мустанг“, беше съвсем различен в присъствието на Патрик. Като че ли разбираше, че е крехко, беззащитно човече, и когато беше край него, той се движеше предпазливо и нежно ближеше лицето и ушите му. Когато Патрик започна да пълзи, Марли лягаше кротко на пода и му позволяваше да се катери по него като по планина, да го дърпа за ушите и да скубе козината му. Това не го дразнеше. Стоеше като статуя. Приличаше на кротък великан до Патрик и приемаше положението си на втора цигулка добродушно и с дружелюбно смирение.

Не всеки одобряваше сляпата ни вяра в кучето. Те виждаха в него див, непредсказуем и могъщ звяр — вече тежеше близо четиридесет и пет килограма — и смятаха, че е безразсъдство да му се доверяваме и да го допускаме до едно беззащитно бебе. Майка ми бе твърдо в този лагер и не се стесняваше да ни го каже. Дразнеше се, когато виждаше Марли да ближе внука й.

— Знаете ли какво е близал с този език? — питаше риторично тя.

Предупреди ни мрачно, че никога не трябва да оставяме кучето и бебето сами в една стая. Древният хищнически инстинкт можел да се появи внезапно. Ако зависело от нея, щяла да раздели Марли и Патрик с бетонна стена.

Беше ни дошла на гости от Мичиган и един ден се разпищя от дневната:

— Джон, бързо! Кучето хапе бебето!

Изхвърчах от спалнята полуоблечен и заварих Патрик да се люлее щастливо в бебешката люлка. Марли лежеше под него. Наистина кучето понечваше да захапе бебето, но нещата не стояха така, както си мислеше паникьосаната ми майка. Марли се беше настанил на траекторията, по която се движеше люлката, с глава точно там, където дупето на Патрик спираше за миг, когато люлката стигаше най-високата си точка, преди да поеме в обратна посока. Всеки път, когато дупето с памперса минаваше близо до муцуната му, Марли игриво се опитваше да захапе памперса, като побутваше Патрик отзад, а самият Патрик пищеше от удоволствие.

— О-о, мамо, няма нищо страшно, Марли просто си пада по памперсите му.

Джени и аз свикнахме с рутината. Нощем тя ставаше през няколко часа, за да кърми Патрик, а аз поемах храненето в шест сутринта, за да може тя да поспи. Полузаспал го взимах от люлката му, сменях памперса и му приготвях шишето с бебешка храна. След това идваше ред на отплатата за усилията ми: сядах на задната веранда, а малкото му топло телце се гушеше до корема ми, докато пиеше от шишето. Понякога опирах лице в главичката му и задрямвах, докато той се хранеше лакомо. Друг път слушах националното радио и гледах как цветът на утринното небе прелива от пурпурно в розово и сетне става синьо. След като се нахранеше, изчаквах да се оригне, после двамата се обличахме, свирвах на Марли и потегляхме на разходка край брега. Купихме спортна количка с три големи колела като на велосипед, която можеше да се движи навсякъде, включително по пясъка и по бордюрите. Тримата трябва да сме били любопитна гледка. Марли вървеше най-отпред, като водач на кучешки впряг, аз бях отзад и с всички сили се опитвах да удържа Марли, а Патрик беше по средата и радостно размахваше ръце като регулировчик. Когато се прибирахме вкъщи, Джени вече беше станала и приготвяше кафето. След това настанявахме Патрик, закрепен с колан, на високия му стол и му изсипвахме зърнена закуска „Чирио“ върху един поднос. Марли отмъкваше закуската моментално, щом се обърнехме с гръб — поставяше главата си, наклонена на една страна, върху подноса и го облизваше с език. Да краде храна от бебе, мислихме си ние. Как може да падне толкова ниско? Но на Патрик това му беше страшно забавно и скоро се научи да избутва Чириото на земята, за да гледа как Марли пълзи наоколо и го яде от пода. Откри също така, че ако пусне Чирио в скута си, Марли промушва главата си под подноса и започва леко да го бута по коремчето, за да се докопа до храната, при което Патрик се заливаше от смях.

Установихме, че да бъдем родители ни приляга. Свикнахме с ритъма, празнувахме малките радости, понасяхме мъжествено несгодите, защото знаехме, че дори лошите моменти скоро ще бъдат само мил спомен. Имахме всичко, което бяхме искали. Имахме си чудесно бебе. Имахме си твърдоглаво куче. Имахме си малка къща край брега. Разбира се, имахме се един друг. През ноември ме повишиха, дадоха ми да водя рубрика във вестника. Това беше работа, която желаех, и която ми осигуряваше челно място на страницата. Можех да пиша, за каквото си искам три пъти в седмицата. Животът беше хубав. Патрик навърши девет месеца и Джени започна да се пита кога би трябвало да помислим за второ бебе.

— О, второ бебе… ами не знам — казах аз.

Винаги бяхме искали повече от едно дете, но никога не бях се замислял за някакъв график. Струваше ми се, че не бива да се подлагаме толкова скоро на онова, през което току-що бяхме преминали.

— Просто да зарежем пак предпазните средства и да видим какво ще стане — предложих аз.

— Ах — каза Джени многозначително. — Старата школа в семейното планиране, que sera, sera.

— Хей, не се подигравай. Веднъж ни свърши работа.

Постъпихме точно така. Решихме, че би било добре, ако Джени забременее по някое време следващата година. Тя направи своите изчисления и каза:

— Да речем, че имаме шест месеца, докато забременея, след това още девет месеца, докато родя. Това означава, че разликата им ще бъде цели две години.

Прозвуча ми добре. Две години не беше малко време. Две години бяха едва ли не цяла вечност. Сега, когато бях доказал, че мога да изпълня мъжкия си дълг като осеменител, напрежението беше изчезнало. Никакви тревоги, никакъв стрес. Каквото има да става, ще стане.

Само седмица по-късно се оказа, че Джени е бременна.

[1] Es el nino (исп.), „Момче е!“ — Б.пр. ↑

Глава 13
Вик в нощта

Сега, когато в корема на Джени растеше друго бебе, посред нощ отново започнаха да й се дояждат странни неща. Един път искаше безалкохолна бира от корени, друг път — грейпфрут.

— Имаме ли „Сникърс“? — попита тя веднъж малко преди полунощ.

Явно пак щеше да се наложи да ходя до денонощния магазин. Свирнах на Марли, закачих повода и тръгнахме към ъгъла. На паркинга ни спря една млада жена с тупирана руса коса, със светлолилаво червило на устните и с най-високите токчета, които някога бях виждал.

— О, толкова е сладък! — започна да любезничи тя. — Здравей, кученце. Как се казваш, сладурче?

Марли, разбира се, беше повече от щастлив да завърже приятелство, но аз го дръпнах към себе си, за да не олигави пурпурночервената й къса пола и бялата й блуза без ръкави.

— Само искаш да ме целунеш, нали, кученце? — каза тя и устните й издадоха мляскащ звук.

Докато бъбрехме, аз се чудех какво прави тази привлекателна жена сама в този късен час на паркинга край Дикси Хайуей. Изглежда, че беше без кола. По нищо не личеше да е ходила или пък да отива в магазина. Тя просто си беше там, момиче на паркинга, което бодро поздравява непознатите и техните кучета като служителка на веригата „Уол Март“, която посреща клиентите. Защо беше толкова дружелюбна? Красивите жени не са дружелюбни, поне не и с непознати на паркинги посред нощ. Спря една кола и по-възрастен от мен мъж свали прозореца.

— Ти ли си Хедър? — попита той.

Тя ми се усмихна разсеяно, като че искаше да каже: „Човек прави, каквото може, за да си плати наема.“

— Трябва да тръгвам — каза тя и се вмъкна в колата. — Чао, кученце.

— Не се влюбвай прекалено, Марли — обърнах се към него аз, когато потеглиха. — Не можеш да си я позволиш.

Няколко седмици по-късно, в една неделна сутрин към десет часа, с Марли се бяхме отправили към същия магазин, за да си купя брой на „Маями Хералд“. Отново за нас се залепиха две млади жени, по-точно тийнейджърки. И двете явно бяха надрусани и нервни. За разлика от предишната жена, те не бяха толкова привлекателни, а и не бяха положили никакви усилия, за да изглеждат по-добре. И двете нямаха търпение да получат следващата си доза кокаин.

— Вие ли сте Харолд? — попита едната.

— Не — отговорих аз и си помислих: „Наистина ли си допускате, че някой мъж би дошъл тук за анонимен секс, повел със себе си лабрадор?“

За колко ли перверзен ме смятаха тези момичета. Тъкмо вадех вестника от автомата пред магазина, когато дойде една кола. Харолд, предположих аз. Момичетата потеглиха с него.

Не бях единственият свидетел на проституцията, която процъфтяваше край Дикси Хайуей. При едно от гостуванията си по-голямата ми сестра, облечена скромно като монахиня, отиде по обяд на разходка и получила на два пъти предложения от потенциални клиенти, минаващи с кола. Друг наш гостенин дойде у дома и каза, че една жена току-що му показала гърдите си. Не че той имал нещо против.

В отговор на оплакванията на местни жители, кметът обеща да порицае публично мъжете, които бяха арестувани за склоняване към проституция, а полицията започна тайна операция, поставяйки на ъгъла преоблечени като проститутки свои служителки, които чакаха евентуалните клиенти да захапят въдицата. Полицайките под прикритие бяха най-грозните жени, които бях виждал — представете си Дж. Едгар Хувър в женски дрехи — но това не пречеше на мъжете да търсят услугите им. Един от арестите беше извършен на тротоара точно пред къщата ни и заснет от телевизионен новинарски екип.

Ако бяха само проститутките и техните клиенти, можехме да сключим сепаративен мирен договор, но престъпната дейност не се състоеше само в това. С всеки изминал ден кварталът ни ставаше все по-опасен и несигурен. При една от разходките ни край брега Джени, изтощена от особено силен пристъп на гадене заради бременността й, реши да се прибере у дома, а аз продължих с Патрик и Марли. Докато вървяла по една странична улица, тя чула зад себе си шума на кола, която намалява и се кани да спре. Най-напред си помислила, че е съсед, който иска да я поздрави или пък някой, който ще я помоли да го упъти. Обърнала се, за да погледне колата и видяла, че шофьорът бил разкопчал панталоните си и мастурбирал. Развикала се и той бързо потеглил на заден ход надолу по улицата, за да не види номера на колата му.

Патрик беше почти на годинка, когато близо до нас стана още едно убийство. Също като госпожа Нидърмайър, жертвата беше възрастна жена и живееше сама. Къщата й беше първата на Чърчил Роуд, при кръстовището с Дикси Хайуей. Намираше се точно зад денонощната обществена пералня. Познавах жената по физиономия и й махвах с ръка, когато минавах оттам. За разлика от убийството на мисис Нидърмайър, това не беше извършено от вътрешен човек. Жертвата беше избрана случайно и нападателят беше непознат. Промъкнал се в дома й, докато тя простирала прането си в задния двор един съботен следобед. Когато се върнала, той вързал китките й с кабела от телефона, напъхал я под матрака и започнал да претърсва къщата за пари. После избягал с плячката си, а слабичката старица се задушила под тежестта на матрака. Полицията бързо арестува един скитник, който се навъртал край обществената пералня. Когато изпразнили джобовете му, намерили само шестнадесет долара и няколко цента. Цената на един човешки живот.

Поради престъпленията, които ставаха наоколо, бяхме благодарни на Марли за внушителното му присъствие в дома ни. Ами ако се окажеше отявлен пацифист, чиято агресия се изчерпваше с известната му „олигавяща офанзива“? Кой непознат би се уплашил, ако Марли изприпкаше при него с топката си за тенис с надеждата двамата да поиграят на „хвърлянка“? Не беше нужно натрапниците да знаят това. Когато пред вратата ни спираше непознат, вече не затваряхме Марли, преди да отворим. Престанахме да ги уверяваме, че е съвсем безопасен. Точно обратното, подхвърляхме плашещи намеци, като например „Напоследък е доста непредсказуем“ или „Толкова е силен, че в най-скоро време ще разкъса мрежата за комари на вратата.“

Сега имахме бебе, а още едно беше на път. Вече не проявявахме такава безгрижна небрежност за личната си безопасност. С Джени често си говорехме как би реагирал Марли, при положение че реагира изобщо, ако някой се опита да нарани бебето или самите нас. Аз по-скоро смятах, че ще изпадне в екстаз, ще джавка и ще пръхти. Джени имаше повече вяра в него. Беше убедена, че в критични обстоятелства предаността му — особено към новия му пласьор на Чирио — ще се събуди у него заедно с дълбокото и прастаро чувство на защитника, който е готов да брани своите господари.

— Няма начин — упорствах аз. — Ще завре нос в чатала на непознатия и с това цялата работа ще приключи.

Все пак и двамата бяхме съгласни, че хората ужасно се страхуваха от него. И това беше добре дошло за нас. Самото му присъствие ни даваше сигурност и не се чувствахме уязвими. Макар че продължавахме да спорим доколко го бива като наш защитник, сънят ни беше спокоен, защото знаехме, че е до нас. Една нощ спорът ни беше разрешен веднъж завинаги.

Беше октомври и все още нямаше промяна във времето. Нощта беше непоносимо гореща, климатикът беше включен и прозорците бяха затворени. След новините в единадесет пуснах Марли навън да се изпишка, проверих Патрик в креватчето му, угасих лампите и се мушнах в леглото до Джени, която вече спеше дълбоко. Както винаги, Марли се отпусна на пода до мен и въздъхна дълбоко. Тъкмо заспивах, когато чух нещо — остър, продължителен и пронизителен звук. Събудих се моментално, Марли също. Стоеше неподвижно до леглото ни в тъмнината с наострени уши. Звукът долетя отново, преминавайки през затворените прозорци, и заглуши бръмченето на климатика. Писък. Без съмнение силен женски писък. Първата ми мисъл беше, че някакви младежи се задяват на улицата, което се беше случвало и преди. Но този писък беше различен. В него имаше отчаяние, истински ужас, и ми стана ясно, че някой е в страхотна беда.

— Хайде, момче — прошепнах аз, измъквайки се от леглото.

— Не излизай — чу се гласът на Джени в тъмното. Разбрах, че е будна и е чула какво става.

— Обади се в полицията — казах й аз. — Ще внимавам.

Хванах края на задушаващата верига на Марли и излязох на предната тераса по боксерки точно навреме, за да видя силуета на някакъв мъж, хукнал надолу по улицата към брега. От противоположната посока отново се чу вик. Навън, незаглушен от стените и прозорците, пронизителният писък на жената изпълни нощта. Такива писъци бях чувал само във филми на ужасите. По верандите наоколо се появиха светлини. Двете млади момчета, които живееха под наем в къщата срещу нашата, изскочиха навън само по дънки с отрязани крачоли и се втурнаха по посока на писъците. Последвах ги предпазливо на разстояние от тях, Марли вървеше плътно до мен. Видях, че стигнаха до една морава през няколко къщи от нас и след няколко секунди се затичаха обратно към мен.

— Вървете при момичето! — извика единият от тях и посочи към мястото. — Прободена е с нож.

— Ние тръгваме след него! — каза другият и те хукнаха боси надолу по улицата.

Съседката ми Бари, безстрашна самотна жена, която беше купила и ремонтирала едно порутено бунгало до къщата на Нидърмайър, скочи в колата си и се присъедини към преследвачите.

Пуснах нашийника на Марли и се затичах към мястото, откъдето се чуваха писъците. Три къщи по-надолу намерих седемнадесетгодишната ми съседка да стои сама на пътеката към къщата. Беше се превила, хлипаше дрезгаво и едва си поемаше дъх. Притискаше ребрата си с ръце, а под тях на блузката й се виждаше кърваво петно, което ставаше все по-голямо. Беше слабичко, хубаво момиче, с дълга до раменете червеникаво руса коса. Живееше с разведената си майка, приятна жена, която работеше като нощна медицинска сестра. Бях говорил няколко пъти с майката, но с дъщерята се познавахме само по физиономия. Дори не знаех името й.

— Той ми каза да не викам, защото иначе ще ме наръга — каза тя хлипайки, като дишаше на пресекулки. — Но аз изпищях и той ме прободе с ножа.

Сякаш, допускайки, че няма да й повярвам, тя повдигна блузата си, за да ми покаже раната в ребрата.

— Седях си в колата и слушах радио. Той се появи изневиделица.

Поставих ръка на рамото й, за да я успокоя и видях, че коленете й се подкосяват. Припадна в ръцете ми, а краката й се подгънаха като на сърне. Внимателно я положих на тротоара и започнах да я люлея в прегръдките си. Сега говореше по-спокойно, по-тихо, но едва държеше очите си отворени.

— Каза ми да не викам — повтаряше тя. — Затисна устата ми с ръка и ми каза да не викам.

— Постъпила си правилно — успокоих я аз. — Изплашила си го.

Дойде ми наум, че тя изпада в шок, но нямах никаква представа какво да правя. Кога щеше да дойде проклетата линейка? Утешавах я по единствения начин, който ми беше познат.

— Както утешавах детето си. Галех косите й, поставях длан на бузата й, триех сълзите й. Тя отслабваше все повече, а аз й повтарях да се държи и й обещавах, че линейката ще дойде всеки момент.

— Ще се оправиш — уверявах я аз, без сам да си вярвам.

Кожата й придоби пепеляв цвят. Седяхме сами на тротоара.

Имах чувството, че са изтекли часове, но по-късно от полицейския доклад разбрах, че са минали само около три минути. По едно време се сетих да проверя какво е станало с Марли. Огледах се и забелязах, че стои на около три метра от нас, обърнат към улицата, в готова за нападение поза, каквато не бях виждал досега. Това беше позата на боец. Мускулите на врата му изпъкваха, челюстите му бяха здраво стиснати, козината между плешките на гърба му беше настръхнала. Напрегнато гледаше към улицата, готов за скок. В този момент разбрах, че Джени е права. Ако въоръженият нападател се беше върнал, щеше да му се наложи да се справи първо с кучето. Убедих се — твърдо и без сянка на съмнение — че Марли ще се бори до смърт, преди да му позволи да стигне до нас. В същото време бях много развълнуван, защото държах това младо момиче и се питах дали няма да умре в ръцете ми. При нетипичния вид на Марли в ролята на свиреп пазач в очите ми се появиха сълзи. Най-добрият приятел на човека? По дяволите, така си беше.

— С теб съм — казах на момичето, но това, което исках да кажа, което трябваше да кажа, беше ние сме с теб, Марли и аз.

— Полицията ще дойде всеки момент. Моля те, дръж се!

Преди очите й да се затворят, тя прошепна:

— Името ми е Лиза.

— Аз съм Джон.

Беше нелепо да се запознаем при такива обстоятелства, все едно сме на купон по съседски. Почти се разсмях на този абсурд. Пригладих един кичур коса зад ухото й и казах:

— Сега си в безопасност, Лиза.

Появи се един полицай, подобно на изпратен от небето ангел, и бързо се отправи към нас по тротоара. Свирнах на Марли и извиках:

— Всичко е наред, момчето ми. Той е от добрите.

Подсвирването ми като че ли го извади от някакъв транс.

Беше отново моят глуповат и добродушен приятел. Тичаше в кръг, пухтеше и се опитваше да ни подуши. Древният инстинкт на праотците му, изригнал от дълбините на душата му, отново бе влязъл в бутилката. Край нас се събраха полицаи, скоро пристигна линейката с екип за бърза помощ, носилка и превързочни материали. Отстъпих настрани, казах на полицията каквото знаех и се отправих към къщи. Марли вървеше пред мен.

Джени ме посрещна на вратата. Застанахме един до друг до предния прозорец и наблюдавахме драмата, която се разиграваше на улицата. Кварталът ни приличаше на декор, сред който се снима полицейски телевизионен сериал. През прозореца се виждаха включените буркани на полицейските коли. В небето кръжеше полицейски хеликоптер и осветяваше с прожектор задните дворове и малките улички. Пътищата бяха блокирани и полицаите претърсваха околността пеша. Усилията им бяха напразни. Престъпникът така и не беше заловен и мотивът си остана неизяснен. Съседите, които бяха тръгнали да го преследват, после ми казаха, че дори не са успели да го зърнат. Накрая с Джени се върнахме в леглото, но дълго време не можехме да заспим.

— Ти щеше да се гордееш с Марли — казах й аз. — Беше толкова странно. Той някак си разбра, че положението е сериозно. Просто го знаеше. Усети опасността и се превърна в съвсем различно куче.

— Нали ти казах — отвърна тя. И действително беше така.

Докато хеликоптерът бръмчеше приглушено над къщата, Джени се обърна настрани и преди да се унесе, отбеляза:

— Още една обикновена нощ в квартала.

Протегнах ръка в тъмнината и напипах Марли, легнал до леглото от моята страна.

— Представи се много добре тази вечер, момче — прошепнах аз, като го почесах зад ушите. — Заслужи си кучешката храна.

Заспах с ръка на гърба му.

Фактът, че за намушкването на една тийнейджърка в колата й пред собствения й дом в сутрешния вестник имаше само шест изречения, говореше за безразличието към престъпленията в Южна Флорида. „Сън Сентинъл“ беше отразил инцидента в колонката за кратки новини на страница ЗБ под заглавието „Мъж напада момиче“.

Във вестника не се споменаваше нищо за мен, Марли и момчетата отсреща, тръгнали полуголи да гонят нападателя. Не се споменаваше Бари, която ги беше последвала с колата си. Нито пък пишеше нещо за съседите, които запалиха лампите по верандите и се обадиха на 911 да повикат полицията. На фона на ширещата се поквара и престъпност в Южна Флорида драмата, разиграла се в нашия квартал, беше дребен проблем. Нямаше убити, нямаше заложници, с една дума — нищо интересно.

Ножът беше пробил белия дроб на Лиза. Тя прекара пет дни в болницата и няколко седмици се възстановява в дома си. Майка й ни информираше за състоянието й, но не виждахме момичето да излиза навън. Тревожех се за емоционалните рани, които биха могли да й останат след нападението. Щеше ли да се чувства някога спокойна, когато напуска сигурността на своя дом? Житейските ни пътища се бяха пресекли за три минути, но чувствах привързаност към нея, каквато брат изпитва към по-малката си сестра. Уважавах уединението й, но ми се искаше да я видя, за да се уверя, че всичко е наред.

Една събота, докато миех колата си на пътеката, а Марли стоеше наблизо, вързан на верига, вдигнах глава и я видях да стои пред мен. Беше по-хубава, отколкото си я спомнях. Изглеждаше добре — здрава, силна и със слънчев загар. Усмихна се и ме попита:

— Помниш ли ме?

— Я да видим — отговорих й аз и се престорих, че съм озадачен.

— Лицето ти ми се струва познато. Не си ли онова момиче, което стоеше пред мен и не искаше да седне на концерта на Том Пети?

Тя се засмя.

— Е, как я караш, Лиза?

— Добре съм. Почти се оправих.

— Изглеждаш страхотно. Малко по-добре от последния път, когато те видях.

— Ами да, така е — отвърна тя и сведе поглед надолу. — Каква нощ!

— Каква нощ! — повторих аз.

Това беше всичко, което си казахме за ужасния случай. Сетне тя ми разказа за болницата, за лекарите, за детективите, които са я разпитвали, за безбройните кошници с плодове, за скуката, докато се възстановявала вкъщи. Но избягваше да говори за нападението, аз също. По-добре беше някои неща да остават в миналото.

Онзи следобед Лиза остана доста дълго при мен. Следваше ме из двора, докато се занимавах с това-онова, играеше с Марли и си бъбрехме. Усещах, че иска да ми каже нещо, но не можеше да се реши. Беше само на седемнадесет години. Не очаквах от нея да успее да намери нужните думи. Съдбите ни се бяха сблъскали без план или предупреждение — двама непознати, събрани заедно от един необясним акт на насилие. Тогава нямаше време за обикновените междусъседски любезности, нямаше време да се определят граници. Един миг, и ето ни двамата, събрани от критични обстоятелства, баща с боксерки и тийнейджърка с подгизнала от кръв блуза, вкопчени един в друг и в надеждата. Между нас съществуваше близост. Не би и могло да бъде другояче. Но също така изпитвахме някакво неудобство и леко притеснение, защото и двамата бяхме със свален гард. Не бяха необходими думи. Знаех, че ми е благодарна за това, че тогава бях до нея. Знаех, че е оценила усилията ми да я успокоя, колкото и да са били безрезултатни. Знаеше, че наистина бях загрижен за нея, че съм се опитал да й помогна. Онази нощ на тротоара и двамата изживяхме един от онези кратки моменти на просветление, които определят всичко останало в живота ни, и които дълго се помнят.

— Радвам се, че се отби — казах аз.

— Аз също се радвам — отвърна Лиза.

Когато си тръгна, бях спокоен за нея. Беше силна. Щеше да продължи напред и да постигне нещо. И наистина, няколко години по-късно се убедих в това — научих, че е станала телевизионна водеща.

Глава 14
Бебето идва по-рано

Джон.

Потънал в мъглата на съня, постепенно осъзнах, че някой ме вика по име.

— Джон. Джон, събуди се.

Беше Джени. Докато ме разтърсваше, каза:

— Джон, мисля, че бебето иска да излезе.

Подпрях се на лакът и разтърках очи. Джени лежеше на една страна със свити към гърдите колене.

— Бебето? Какво?

— Имам много силни контракции — отговори ми тя. — Засякох през какъв интервал са. Зачестяват. Трябва да се обадим на д-р Шърман.

Вече бях съвсем буден. Бебето иска да излезе? Очаквах с нетърпение раждането на второто ни дете — още едно момче, както вече знаехме от прегледа с ултразвук. Но още не му беше времето. Беше прекалено рано. Джени беше в двадесет и първата седмица — беше минала едва половината от нормалния четиридесетседмичен период на бременност. В книгите й за майчинството имаше множество снимки, направени ин витро, които показваха различните фази от развитието на плода седмица след седмица. Само преди няколко дни разглеждахме книгата, за да видим как изглеждат бебетата на двадесет и една седмици и се питахме как ли се развива нашето бебе. На двадесет и една седмици плодът може да се побере в шепа и тежи по-малко от половин килограм. Очите са затворени, пръстчетата малки и тънки като клечици, белите дробове все още не са развити достатъчно, за да снабдяват организма с кислород от въздуха. На двадесет и една седмици бебето не е жизнеспособно. Шансът да оцелее извън утробата на майката е минимален; шансът да оцелее без сериозни, дълготрайни, здравословни проблеми е още по-малък. Природата неслучайно е отредила бебето да остане в утробата на майка си цели девет месеца.

— Сигурно няма нищо страшно — опитах се аз да успокоя Джени, въпреки че чувствах как бие сърцето ми, докато набирах номера на акушеро-гинекологичната клиника. Д-р Шърман се обади след две минути. Гласът му звучеше уморено.

— Може би са газове — каза той. — Но е по-добре да проверим.

Наложи се да закарам Джени незабавно в болницата. Набързо нахвърлях в чантата й необходимите неща, приготвих шишета с храна за бебето, сложих в друга чанта памперси. Джени се обади на своята колежка и приятелка Сенди, също млада майка, която живееше на няколко преки от нас и попита дали можем да й оставим Патрик. Марли, който също се бе събудил, се протягаше, прозяваше и разтърсваше. Среднощна разходка с кола!

— Съжалявам, Мар — казах аз и го отведох в гаража. На лицето му се изписа разочарование. — На теб се пада да държиш крепостта.

Вдигнах Патрик от креватчето, настаних го на бебешката седалка в колата, без да го будя, закопчах коланите и потеглихме в нощта.

Сестрите от родилното отделение бързо се заловиха за работа. Облякоха Джени с болничен халат и я свързаха с монитор за засичане на контракциите и измерване на пулса на бебето. Контракциите й бяха през шест минути. Определено не ставаше въпрос за газове.

— Бебето иска да излезе — каза една от сестрите. — Ще направим всичко възможно да го задържим.

Д-р Шърман се обади по телефона и ги помоли да проверят дали има разкритие. Една от сестрите провери с ръка, на която беше надянала гумена ръкавица, и докладва, че разкритието на Джени е един сантиметър. Дори и аз знаех, че това не е на хубаво. При десет сантиметра маточната шийка е напълно разтворена и когато раждането е нормално, в този момент майката започва да се напъва. С всеки болезнен спазъм Джени се приближаваше все повече към момента, от който нямаше връщане назад.

Д-р Шърман нареди да й влеят венозно физиологичен разтвор и да й поставят инжекция бретин за задържане. Контракциите се разредиха, но след по-малко от два часа всичко започна отначало, наложи се поставянето на втора, а след това и на трета инжекция.

Следващите дванадесет дни Джени остана в болницата, свързана с монитори и интравенозни системи. Преглеждаха я безброй перинатолози[1]. Взех си отпуска, за да гледам Патрик. Правех всичко по силите си, за да се справя със задълженията си — прането, храненето на бебето, готвенето, плащането на сметките, чистенето, поддържането на двора. О, да. И да се грижа за другото живо същество в къщата. Положението на горкия Марли рязко се беше влошило. Доскоро втора цигулка, сега той дори не беше в оркестъра. Макар че не му обръщах внимание, отношението му към мен си остана същото — никога не ме изпускаше от погледа си. Следваше ме предано из цялата къща, докато аз, понесъл Патрик в едната си ръка, с другата чистех с прахосмукачката, мъкнех прането или приготвях нещо за ядене. Влизах, например, в кухнята, за да хвърля няколко мръсни чинии в съдомиялната, а Марли припкаше след мен и обикаляше в кръг няколко пъти, докато реши къде е най-добре да легне на пода. Но едва настанил се, аз хуквах към мокрото помещение, за да извадя дрехите от пералнята и да ги сложа в сушилнята. Той пак тръгваше по петите ми, разбутваше с лапите си килимчетата, докато ги подреди по свой вкус, и отново се пльосваше на пода, но само след секунда аз се отправях към всекидневната, за да взема вестниците. Така я карахме ден след ден. Ако имаше късмет, спирах за миг бясното си препускане, за да го погаля набързо.

Една вечер, след като най-после бях сложил Патрик да спи, аз се отпуснах изтощен на канапето. Марли доприпка, пусна играчката си за „дърпанка“ в скута ми и ме погледна с огромните си кафяви очи.

— Ох, Марли. Капнал съм.

Той пъхна муцуната си под въжето играчка и го подхвърли във въздуха, за да посегна да го хвана, готов да ме изпревари.

— Съжалявам, приятел — казах аз. — Не тази вечер.

Марли сбърчи челото си и наклони глава. Изведнъж целия му предишен чудесен живот беше станал на пух и прах. Господарката му беше изчезнала мистериозно, господарят му не беше никак забавен и нищо не беше както преди. Тихичко изскимтя и разбрах, че се опитва да проумее какво се е случило. Защо Джон не иска да си играе вече с мене? Какво стана със сутрешните разходки? Защо вече не се борим на пода? И къде, всъщност, изчезна Джени? Дали не е избягала с далматинеца от съседната улица?

Но не всичко беше толкова лошо. Новият ни живот си имаше и добра страна за Марли. Аз бързо се върнах към ергенските си навици (т.е. отново станах немарлив). Възползвайки се от правомощията си на единствения възрастен в къщата, суспендирах „Закона за домашните задължения при брак“ и отново въведох отменените от него „Ергенски правила“. Докато Джени беше в болницата, носех една риза по два и дори три дена, освен ако нямаха видими петна от горчица, преди да я хвърля за пране. Млякото се пиеше направо от картонената кутия, а капакът на тоалетната винаги беше вдигнат, освен ако не се налагаше някой да седне на нея. За радост на Марли оставях вратата на банята полуотворена. В крайна сметка, и двамата бяхме мъже. Това му предостави нова възможност за близост в затворено пространство. При това положение реших, че мога да му разреша да пие вода от крана на ваната. Джени сигурно щеше да се възмути, но това беше за предпочитане пред пиенето на вода от тоалетната. Сега, когато твърдо прилагах политиката на вдигнатия капак, трябваше да предложа на Марли алтернативата на привлекателното порцеланово езерце, в което просто нямаше как да не натопи муцуната си.

Свикнах да оставям крана в банята да тече на тънка струйка, докато съм там, за да може Марли да пие студена прясна вода. Той едва ли би изпаднал в по-голям възторг, ако му бях построил планина с бързоструйни потоци като в Дисни Уърлд. Извиваше глава под крана и лочеше вода, а опашката му удряше по умивалника зад него. Жаждата му беше безгранична, което ме убеди, че в някой предишен живот е бил камила. Скоро осъзнах, че съм си взел белята, защото Марли започна да ходи в банята и когато не бях там, стоеше и гледаше отчаяно крана, облизваше всяка процедила се капка и буташе кранчето с нос, докато накрая не издържах повече и отивах да му пусна водата. Изведнъж бе решил, че е някак недостойно да пие вода от купата си.

Следващата стъпка от нашето оварваряване беше направена, когато се къпех. Марли разбра, че може да пъхне глава покрай завесата на душа и да разполага не само със струйка, а с цял водопад. Докато се сапунисвах, той внезапно промушваше тъмножълтата си глава и започваше да лочи вода от душа.

— Само не казвай на мама — предупреждавах го аз.

Опитах се да заблудя Джени, че всичко е под контрол.

— О, ние сме добре — казвах аз и се обръщах към Патрик: — Нали, партньоре?

На този въпрос той даваше стандартния си отговор:

— Тата.

След това показваше вентилатора на тавана.

— Духхха!

Но тя беше наясно. Един ден, когато с Патрик пристигнахме за ежедневното си посещение, Джени ни погледна недоверчиво и попита:

— Какво, за бога, си му направил?

— Какво да съм му направил? — реагирах аз. — Нищо му няма. Нищо ти няма, нали?

— Тата! Духхха!

— Дрешките му — каза тя. — Как, по дяволите…

Чак тогава видях. Нещо не беше наред с гащеризона на Патрик. Осъзнах, че съм напъхал пълничките му крачета в ръкавите, които бяха толкова тесни, че сигурно спираха кръвообращението му. Отворът за главата с якичката висеше между краката му като виме на крава. Главата му стърчеше през разкопчания чатал, а ръцете му бяха скрити някъде в бухналите, подобни на шалвари крачоли. Страхотна гледка беше!

— Глупчо такъв! Облякъл си го наопаки.

— Това си е твое мнение — отвърнах аз.

Но с това играта свърши. Джени започна да върти телефоните от болницата и няколко дни по-късно скъпата ми леля Анита, пенсионирана медицинска сестра, дошла в Америка от Ирландия още като младо девойче и понастоящем живееща в другия край на нашия щат, се появи като по чудо с куфар в ръка и бодро се захвана да възстанови реда. Ергенските правила отново минаха в историята.

Докторите най-после позволиха на Джени да се прибере у дома, но трябваше да изпълнява изричните им инструкции. Ако искаше да роди здраво бебе, се налагаше да лежи през цялото време. Разрешено й беше да става, само за да отиде до тоалетната и да си вземе набързо душ, след което веднага трябваше да се върне в леглото. Никакво готвене, никакво сменяне на памперси, никакво излизане навън, за да вземе пощата, никакво вдигане на нещо по-тежко от четка за зъби, включително на бебето — забрана, която едва не я уби. Пълна почивка и никакво хитруване. Докторите бяха успели да предотвратят преждевременното раждане. Целта сега беше това да не се случи през следващите дванадесет седмици. Дотогава бебето щеше да бъде на тридесет и пет седмици, все още слабичко, но с напълно развит организъм и готово да се справи само с външния свят. Това означаваше да държим Джени абсолютно неподвижна. Леля Анита — господ да благослови благородната й душа — остана при нас доста време. Марли се радваше, че си има нов приятел в игрите. Много скоро той научи и леля Анита да му пуска крана за пълнене на ваната.

Дойде една сестра от болницата и вкара катетър в бедрото на Джени. Свърза го с малка, задвижвана от батерии помпа, прикрепена за крака й, с помощта, на която в кръвта й непрекъснато се вливаше лекарство за задържане. И това като че ли й се стори малко, защото сетне монтира една контролна система, която приличаше на уред за мъчение — грамадна вендуза, от която излизаха куп жици, свързани с телефона. „Вендузата“, закрепена към корема на Джени с гумена лента, регистрираше сърдечния ритъм на бебето и контракциите, като ги препращаше чрез телефона три пъти на ден до сестра, която следеше за евентуалната поява на обезпокоителни признаци. Отидох до книжарницата и се върнах с един куп книги, които Джени изчете за три дни. Опитваше се да не пада духом, но скуката, еднообразието и непрекъснатото безпокойство за здравето на нероденото дете я подтискаха. Най-много й тежеше, че е майка на петнадесетмесечен син, но й беше забранено да го вдига, да ходи при него, да го храни, когато е гладен, да го къпе, когато е мръсен, да го взима в прегръдките си и да го целува, когато е тъжен. Слагах го върху нея в леглото й, а той дърпаше косата й и пъхаше пръстчетата си в устата й. Сочеше към въртящите се перки над леглото и викаше:

— Мама! Духхха!

Тя се усмихваше, но не беше същото като преди. Липсата на движение постепенно я влудяваше.

Неин неизменен компаньон през цялото това време, разбира се, беше Марли. Той се разположи на лагер на пода до нея. Заобиколи се с най-различни играчки и изкуствени кокали, за да е готов, ако Джени промени решението си и се навие да скочи от леглото за една импровизирана игра на „дърпанка“. Бдеше над нея денем и нощем. Когато се връщах от работа, заварвах леля Анита да приготвя вечерята в кухнята и Патрик на мекото си столче край нея. След това влизах в спалнята, където Марли стоеше до леглото и въртеше опашка, с брадичка, подпряна на матрака и муцуна, прилепена към врата на Джени, докато тя четеше, дремеше или просто гледаше втренчено в тавана, докосвайки гърба му с ръката си. Отбелязвах всеки изминал ден на календара, за да вижда Джени, че времето напредва, но това като че ли й напомняше колко бавно минава всяка минута, всеки час. Някои хора биха се радвали да прекарат живота си, търкаляйки се в леглото, но Джени не беше от тях. По природа тя беше енергичен човек и принудителното безделие я подтискаше все повече с всеки изминал ден. Беше като моряк, попаднал в безветрие, който чака с нарастващо отчаяние появата на най-лекия бриз, за да надуе платната и да продължи пътешествието си. Стараех се да й вдъхна кураж с приказки от рода на „След година ще си спомняме за това със смях“, но си личеше, че част от нея ми се изплъзва. В някои дни очите й говореха, че е някъде далеч.

На Джени й оставаше още цял месец, който трябваше да прекара в леглото, когато леля Анита опакова куфара си и се сбогува с нас. Беше останала, колкото й беше възможно — всъщност няколко пъти удължаваше престоя си — но вкъщи я чакаше съпруг, за когото се тревожеше и полу на смях казваше, че сигурно е подивял от самотните вечери пред телевизията и предаванията по спортния канал И Ес Пи Ен. Отново останахме сами.

Стараех се с всички сили, за да бъде всичко наред. Ставах в ранни зори, за да изкъпя и да облека Патрик, да му дам овесената каша и пюрето от моркови и да го изведа с Марли поне на кратка разходка. След това оставях Патрик при Сенди, за да се грижи за него, докато съм на работа, и го прибирах оттам вечерта. Връщах се у дома през обедната си почивка, за да приготвя обяд за Джени и да й донеса пощата — най-приятният за нея момент от деня. Играехме на хвърляне на пръчки с Марли и оправях къщата, в която се забелязваха все повече признаци на занемареност. Тревата не беше окосена, прането не беше изпрано, дупката в мрежата на задната веранда, която Марли проби, преминавайки през нея като в анимационен филм, за да догони една катерица, все още си стоеше. Седмици наред вятърът развяваше скъсаната мрежа и фактически дупката се беше превърнала в кучешка врата, през която Марли на воля сновеше между задния двор и къщата през дългите часове, които прекарваше сам с прикованата към леглото Джени.

— Ще я поправя — обещавах аз. — В списъка ми е.

Но виждах тревогата в очите й. Струваше й огромни усилия на волята, за да не скочи от леглото и отново да въведе ред в дома си. Пазарувах вечер, след като Патрик беше вече в леглото, и понякога обикалях щандовете в супермаркета посред нощ. Преживявахме с готова храна. С Чирио и спагети. Престанах да пиша в дневника си, който бях водил редовно години наред. Просто нямах време и сили. Последното, което бях написал, гласеше: „В момента животът ми е малко напрегнат.“

Един ден, когато Джени наближаваше тридесет и петата седмица на бременността си, пристигна сестра от болницата и заяви:

— Моите поздравления, момиче. Успя. Отново си свободна.

Тя откачи медицинската помпа, махна катетъра, прибра монитора и предаде писмените инструкции на доктора. Джени можеше да се върне към обичайния си начин на живот. Никакви ограничения. Никакви медикаменти. Дори можехме да правим отново секс. Бебето вече беше напълно жизнеспособно и нямаше значение кога точно ще се роди.

— Позабавлявай се — каза сестрата. — Заслужи си го.

Джени вдигна Патрик над главата си, полудува с Марли в задния двор, зае се енергично с къщната работа. Вечерта отпразнувахме събитието в индийски ресторант, после гледахме шоуто в един местен комедиен клуб. На следващия ден тримата продължихме празненствата, като отидохме да обядвахме в гръцки ресторант, но родилните болки започнаха още преди да ни донесат поръчания гирос. Всъщност контракциите бяха започнали предишната вечер, още преди Джени да изяде агнешкото с къри, но тя не им обърна внимание. Нямаше да позволи няколко контракции да провалят спечелената с толкова мъки възможност да се позабавлява вечерта в града. Но сега при всеки спазъм тя се свиваше на две. Бързо се прибрахме вкъщи, където Сенди ни чакаше, готова да вземе Патрик и да наглежда Марли. Джени остана в колата и се опитваше да подтисне болките с резки плитки вдишвания и издишвания, докато аз взема чантата с нещата й. Когато стигнахме в болницата и я настаниха в родилното, разкритието й вече беше седем сантиметра. След по-малко от час държах новородения си син в ръцете си. Джени преброи пръстчетата на ръцете и краката му. Очите му бяха отворени и будни, бузките му розовееха.

— Ти успя — заяви радостно д-р Шърман. — Прекрасен е.

Конър Ричард Гроган, два килограма и шестстотин грама, се роди на 10 октомври 1993 г. Толкова бях щастлив, че почти ми убягна жестоката ирония на факта, че бяхме наели един от луксозните болнични апартаменти, но не успяхме да му се порадваме. Ако бебето беше избързало малко, Джени щеше да роди на паркинга. Дори нямах време да се опъна на леглото за татковци.

Като се има предвид какво бяхме преживели, за да се появи синът ни на този свят здрав и читав, решихме, че раждането му е голяма новина — е, все пак не чак толкова голяма, че да бъде отразена на живо от местните информационни медии. Обаче на паркинга под прозореца ни се бяха събрали множество телевизионни коли със стърчащи към небето сателитни антени. Виждах репортери с микрофони в ръка, които правеха проби пред камерите.

— Хей, скъпа — обърнах се аз към Джени — папараците са дошли за теб.

Сестрата, която бе в стаята, за да се погрижи за бебето, каза:

— Можете ли да си представите? Доналд Тръмп е малко по-нататък в същия коридор.

— Доналд Тръмп? — попита Джени — Не знаех, че чака бебе.

Около магната, забогатял чрез бизнеса си с недвижими имоти, се вдигна доста шум, когато преди няколко години се появи в Палм Бийч и се настани в грамадната къща в бившето имение на Марджъри Мериуедър Поуст, покойната наследница на голяма компания за зърнени храни. Имението се наричаше „Маралаго“, което означава „Море до езеро“, и както подсказваше името му, се простираше на седемнадесет акра площ от Атлантическия океан до Вътрешноконтиненталния канал. От края на нашата улица виждахме къщата с петдесет и осемте спални и украсените с метални шипове кули в мавритански стил, които се издигаха над палмовите дървета и голф игрището вътре в имота. Семействата Тръмп и Гроган на практика бяха съседи.

Включих телевизора и научих, че Доналд и приятелката му Марла Мейпълс са гордите родители на момиченце, наречено Тифани, появило се на бял свят малко след като Джени роди Конър.

— Трябва да им се обадим и да уредим среща на децата ни да си поиграят — каза Джени.

Видяхме през прозореца телевизионните екипи да се втурват, за да заснемат как семейство Тръмп напуска болницата с новороденото си бебе и поема към имението си. Марла се усмихваше престорено скромно, показвайки новороденото пред камерите, а Доналд помаха с ръка и намигна самодоволно.

— Чувствам се страхотно — заяви той пред камерите.

След което шофьорът даде газ и лимузината им потегли.

На следващата сутрин, когато беше наш ред да се приберем у дома, един приятен пенсионер, който работеше на доброволни начала в болницата, избута количката с Джени и Конър през фоайето, после през автоматичната врата, и ги изведе навън под слънчевата светлина. Нямаше камери, нямаше коли със сателитни антени, нямаше изявления и репортажи на живо. Само ние и възрастният доброволец. Не че някой ме попита, но аз също се чувствах страхотно. Доналд Тръмп не бе единственият, който се гордееше с потомството си.

Доброволецът изчака с Джени и бебето, докато прекарам колата до бордюра. Преди да настаня новородения си син в специалната бебешка седалка, аз го вдигнах високо над главата си, за да могат да го видят всички, и заявих:

— Конър Гроган, ти си толкова специален, колкото и Тифани Тръмп. Никога не го забравяй.

[1] Перинатологията е наука за живота и развитието на плода в предродилния период. — Б.пр. ↑

Глава 15
Постродилен ултиматум

Тези дни би трябвало да бъдат най-щастливите в живота ни и в много отношения беше така. Имахме двама сина, единият вече прохождащ, другият току-що роден, със седемнадесет месеца разлика между тях. Те ни носеха огромна радост. Въпреки това депресията, обхванала Джени, докато бе прикована към леглото, все още не беше отминала. Една седмица беше добре и бодро се справяше с предизвикателствата, свързани с отговорността й за живота на две същества, които зависеха за всичко от нея. През следващата обаче внезапно рухваше и ставаше мрачна, обвита в някаква сива мъгла, която понякога не се вдигаше с дни. И двамата бяхме изтощени и недоспали. Патрик все още ни будеше най-малко веднъж всяка нощ, Конър се събуждаше много по-често и плачеше, докато не го нахраним и не сменим памперса му. Рядко се случваше да поспим два часа, без някой да ни събуди. В някои нощи бяхме като зомбита, разминавахме се мълчаливо с помътнели очи, Джени отиваше при едното бебе, а аз при другото. Ставахме в полунощ, в два, в три и половина и в пет. После изгряваше слънцето и с него идваше новият ден, носещ ни нова надежда и още умора, от която костите ни боляха, защото целият цикъл започваше отначало. От хола долиташе сладкият, весел и бодър глас на Патрик — „Мама! Тата! Духхха!“ — и колкото и да ни се искаше да не е така, знаехме, че това значи край на съня ни, или каквото ни беше останало от него, и начало на още един ден. Започнах да приготвям кафето по-силно и да ходя на работа с измачкана риза и вратовръзка, изцапана от повръщането на бебето. Една сутрин в редакцията забелязах, че една млада и привлекателна помощник редакторка ме гледа втренчено. Усмихнах й се поласкан. Хей, може вече да съм баща на две деца, но жените смятат, че все още не съм за изхвърляне. После тя каза:

— Знаеш ли, че имаш лепенка с динозавъра Барни на косата си?

Като капак на безсънните нощи и хаоса, в който се беше превърнал животът ни, страшно бяхме разтревожени за второто си бебе. Конър, роден с тегло под нормата, не задържаше приетата храна. Джени твърдо беше решила да го кърми, за да израсне здраво и силно дете, но той не по-малко твърдо беше решил да бойкотира усилията й. Тя му предлагаше гърдата си и той сучеше лакомо. След това с един бърз напън повръщаше всичко. Тя му даваше отново да суче, той се хранеше с апетит и после отново връщаше обратно съдържанието на стомаха си. Повръщаше на всеки час. При всяко следващо повръщане Джени обезумяваше все повече. Докторите му поставиха диагноза рефлукс и ни изпратиха при специалист, който даде успокоително на момченцето ни и вкара ендоскоп през гърлото му, за да изследва стомахчето. Впоследствие Конър се справи с болестта и навакса нужните килограми, но в продължение на цели четири месеца притеснението направо ни убиваше. Страхът, напрежението и чувството на безсилие подлудяваха Джени. Състоянието й се влошаваше от хроничния недостиг на сън, тъй като кърмеше бебето почти непрекъснато и после гледаше безпомощно как повръща млякото върху нея.

— Чувствам се толкова некадърна — често казваше тя. — Предполага се, че майките трябва да могат да осигуряват на бебетата си всичко, от което имат нужда.

Избухваше по най-дребен повод. Отворената врата на шкафа или трохичките по кухненския плот я изкарваха от равновесие.

Хубавото беше, че Джени никога не изливаше яда си на бебетата. Всъщност тя ги отглеждаше с почти маниакална грижа и търпение. Даваше всичко от себе си. Лошото беше, че насочи раздразнението и гнева си срещу мен и особено срещу Марли. Към него не проявяваше никаква търпимост. Беше му вдигнала мерника и непрекъснато му се караше. Всяко прегрешение, а те не бяха никак малко, тласкаше Джени все по-близо до нервния срив. Марли, който не си слагаше нищо на сърце, продължаваше с номерата и пакостите си с присъщата си жизнерадост. Купих един цъфтящ храст и го засадих в градината, за да ознаменувам раждането на Конър. Марли го изтръгна от корен още същия ден, сдъвка го и от него остана само някаква белезникава маса. Най-после успях да поправя скъсаната мрежа на верандата, но Марли, вече свикнал да използва дупката за кучешка врата, веднага я проби отново. Един ден изчезна някъде, и когато най-после се появи, носеше дамски бикини в зъбите си. Не искам да знам на кого бяха.

Въпреки предписаните успокоителни, с които Джени го тъпчеше все по-често, по-скоро заради себе си, отколкото заради него, с всеки изминал ден фобията на Марли към гръмотевици се засилваше и ставаше все по-налудничава. Изпадаше в паника, дори когато ръмеше. Ако си бяхме у дома, просто се свиваше до нас на кълбо, лигавеше се обилно поради нервното напрежение и изпоцапваше дрехите ни. Ако ни нямаше, търсеше сигурност по присъщия му ненормален начин, като дереше и дълбаеше вратите, стените и линолеума. Колкото повече поправях, толкова повече рушеше. Не можех да му насмогна. Бях бесен, но Джени беше бясна за двама. Затова започнах да го прикривам. Ако намерех сдъвкана обувка, книга или възглавница, скривах доказателствата за направената беля, преди да ги е намерила. Когато Марли вършееше из малката ни къща като слон в магазин за порцелан, аз вървях след него и оправях килимчетата, вдигах съборените масички за кафе, триех слюнките, които оставяше по стените. Преди Джени да ги открие, тичах да изчистя с прахосмукачката треските от гаража, посипали се, докато е дълбал пак вратата. Стоях до късно през нощта, оправях, чистех и търках, за да не види Джени на другата сутрин следите от покушенията му.

— За Бога, Марли, имаш ли предсмъртно желание? — казах му една вечер. Беше се настанил до мен, въртеше опашка и лижеше ухото ми, а аз бях коленичил и отстранявах щетите от последните му разрушения. — Крайно време е да престанеш.

В тази натегната атмосфера един ден се прибрах от работа, отворих предната врата и заварих Джени да налага Марли с юмруци. Крещеше неистово и сипеше удари по гърба, плешките и врата му, все едно биеше барабан.

— Защо? Защо правиш така? — крещеше тя. — Защо съсипваш всичко?

В този момент видях какво беше направил. Възглавницата на дивана беше разпрана, платът висеше на парцали и пълнежът беше измъкнат навън. Марли стоеше с наведена глава и разтворени крака, сякаш се мъчеше да устои на ураганен вятър. Не се опитваше да избяга или да се предпази, просто стоеше и поемаше ударите, без да хленчи или да се оплаква.

— Хей! Хей! Хей! — извиках аз и хванах китките й. — Хайде, спри! Спри!

Тя плачеше и се задъхваше.

— Спри! — повторих аз.

Застанах между нея и Марли и приближих лицето си до нейното. Не можех да я позная. Никога не бях виждал този поглед.

— Махни го оттук! — каза тя с равен глас, в който се усещаше болка. — Махни го веднага!

— Добре. Ще го изведа. Ти само се успокой.

— Махни го и го дръж далеч оттук! — повтаряше тя обезпокоително монотонно.

Отворих вратата и Марли излезе навън. Когато се обърнах да взема повода му от масата, Джени ми каза:

— Наистина искам да го махнеш. Не го искам тук. Искам да се махне завинаги.

— Хайде, хайде — казах аз. — Не говориш сериозно.

— Говоря съвсем сериозно. Писна ми от това куче. Дай го на някой или аз ще се изнеса.

Това не можеше да е истина. Тя го обичаше. Обожаваше го, въпреки дългия списък с недостатъци. Нервите й бяха опънати до краен предел. Щеше да премисли и да промени решението си. Сметнах, че е най-добре да я оставя да се успокои. Излязох, без да промълвя дума. В предния двор Марли препускаше наоколо, подскачаше във въздуха, щракаше с челюсти и се опитваше да измъкне повода от ръката ми. Беше си пак същото весело куче. Явно изобщо не се беше стреснал от изядения пердах. Сигурен бях, че от боя на Джени не го беше заболяло физически. Честно казано, бях го удрял много по-силно, когато понякога играта загрубяваше, но на него май не му пукаше. Една от характеристиките на лабрадора е, че понася болка — машина от мускули и сухожилия, която нищо не може да спре. Веднъж, докато миех колата на пътеката, той заклещи главата си в кофата със сапунена вода, хукна през тревата, без да вижда нищо, и се спря, чак когато се удари с всичка сила в циментовата стена. Това обаче не му направи особено впечатление. Но ако в яда си го плеснех с ръка по задницата или просто му говорех със сърдит глас, той се чувстваше дълбоко наранен. Беше чудно, че една дебела глава като неговата може да е толкова чувствителна. Джени не го беше наранила физически, нямаше нищо такова, болеше го от нанесената душевна рана. Поне за момента. Тя бе всичко за него, един от двамата му най-добри приятели в целия свят, а сега се беше обърнала срещу него. Тя беше неговата господарка, а той нейният верен другар. Щом Джени смяташе, че си заслужава пердаха, той щеше да го понесе. Марли далеч не беше съвършеното куче, но не можеше да се отрече, че е безкрайно предан. А сега аз трябваше да оправя някак нещата и всичко да тръгне постарому.

На улицата му закачих повода и казах:

— Седни!

Той седна. Издърпах задушаващия нашийник високо към гърлото му, както правех, когато отивахме на разходка. Преди да тръгнем го погалих по главата и намачках врата му. Той вдигна нос и ме погледна, изплезил език. Като че ли беше забравил случилото се с Джени. Надявах се и тя да го е забравила.

— Какво ще правя сега с тебе, глупчо? — попитах го аз.

Той подскочи като пружина и залепи езика си на устата ми.

Онази вечер с Марли навъртяхме доста километри. Когато накрая се прибрахме, той беше страшно уморен и готов да се свие кротко в ъгъла. Джени, настанила Конър в скута си, хранеше Патрик от бурканче с детска храна. Беше спокойна и като че ли беше се върнала към старото си аз. Отвързах Марли и той жадно пи вода, разплисквайки част от нея около купата си. Изтрих пода и хвърлих бегъл поглед на Джени. Тя седеше невъзмутимо. Може би ужасният момент беше преминал. Може би беше премислила. Може би се чувстваше неловко заради избухването си и търсеше думи да се извини. Но когато минах покрай нея с Марли, който ме следваше по петите, тя каза със спокоен, тих глас, без дори да ме погледне:

— Абсолютно сериозна съм. Искам да се махне оттук!

През следващите няколко дни повтаряше ултиматума достатъчно често, за да се убедя, че това не е празна заплаха. Не беше просто изпускане на парата, проблемът си оставаше неразрешен. Бях като болен. Може да звучи прекалено патетично, но между мен и Марли съществуваше душевна, мъжка връзка. Той беше почти неотлъчен мой другар, мой приятел. Беше недисциплиниран, непокорен, вироглав и политически некоректен свободен дух, какъвто винаги съм искал да бъда, но никога не намерих куража. Радвах се на безграничната му енергия и жизненост. Независимо колко сложен беше станал животът, той ми напомняше за простичките му удоволствия. Независимо от всичките ми задължения и отговорности, той ми помагаше да не забравям, че понякога си струва да пренебрегнеш някои от тях. В този свят, пълен с шефове и господари, той сам си беше господар. Душата ме болеше при мисълта да се разделя с него. Но сега имах две деца, за които да се тревожа, както и съпруга, от която всички имахме нужда. Семейството ми се крепеше на косъм. Ако залогът за оцеляването му беше раздялата с Марли, как бих могъл да не се съобразя с желанието на Джени?

Заех се да проуча как стоят нещата и дискретно подпитах приятели и колеги дали не биха се заинтересували от любвеобилен и жизнен двегодишен лабрадор. Разбрах чрез други хора, че един от съседите ни обожавал кучетата и не оставял куче в беда. За нещастие, репутацията на Марли си каза думата.

Всяка сутрин отварях вестника на страниците с обяви, като че ли можеше да стане някакво чудо и да намеря обява, която да гласи: „Търся преливащ от енергия, неподлежащ на контрол лабрадор с куп фобии. Ако е деструктивен, толкова по-добре. Готов съм да платя най-висока цена.“ Вместо това намирах купища обяви за млади кучета, които очевидно по някаква причина не се бяха сработили с господарите си. Много от тях бяха породисти и собствениците им бяха платили за тях по няколкостотин долара. Сега се предлагаха срещу минимална сума и дори без пари. Сред нежеланите кучета на първо място бяха мъжките лабрадори.

Почти всеки ден имаше такива обяви, едновременно тъжни и смешни. От позицията си на сведущ по въпроса, лесно разпознавах опитите да се замажат истинските причини, поради които тези кучета отново се предлагаха на пазара. Обявите бяха пълни със забавни евфемизми за поведението на кучетата, които много добре знаех какво означават. „Жизнено… обича хората… има нужда от голям двор… трябва му място, където да тича… енергично… буйно… много силно… единствено по рода си.“ Всичко това се свеждаше до едно: куче, чийто стопанин не е в състояние да го озапти. Куче, превърнало се в тежест. Куче, чийто стопанин е вдигнал ръце.

Част от мен се смееше с разбиране; опитите за заблуда в обявите бяха комични. Щом прочетях „безкрайно предано“ знаех, че човекът, който го продава, има предвид „хапе“. „Постоянен другар“ означаваше, че кучето има психически проблем и изпитва мъчителна тревога, когато стопаните му ги няма. А ако се представяше като „добър пазач“, можеше лесно да се предположи, че непрекъснато лае. Когато виждах думите „най-добро предложение“, знаех отлично, че отчаяният стопанин всъщност пита: „Колко искате да ви платя, за да ме отървете от това нещо?“ От друга страна ми ставаше тъжно до болка. Не бях човек, който се предава лесно и не вярвах, че Джени е вдигнала ръце. Ние не бяхме от хората, които разрешават проблемите си с подвеждащи обяви. Марли действително беше труден за гледане. Той нямаше нищо общо с достолепните кучета, с които и двамата бяхме отраснали. Имаше безброй лоши навици и поведението му беше под всякаква критика. Беше виновен по всички точки на обвинението. Вече не беше тромавото кутре, което бяхме довели у дома си преди две години. Но се стараеше по свой собствен, макар и неадекватен начин. Като негови стопани трябваше да се опитаме да моделираме поведението му според собствените си изисквания, но също така трябваше да се научим да го приемаме такъв, какъвто е. И не само да го приемаме, но и да уважаваме непобедимия му кучешки дух. Бяхме взели у дома си живо, дишащо същество, а не някаква модна вещ, която можем да сложим в ъгъла. За добро или зло той беше нашето куче. Беше част от семейството ни, и въпреки своите недостатъци, ни се отплащаше стократно за обичта ни към него. Преданост като неговата не можеше да се купи на никаква цена.

Не бях готов да се откажа от него.

Въпреки че продължавах да полагам не особено големи усилия да намеря за Марли нов дом, междувременно сериозно се заех с дресировката му. И макар мисията да изглеждаше невъзможна, твърдо бях решил да реабилитирам кучето и да докажа на Джени, че си струва да го задържим. Въпреки недоспиването, започнах да ставам в зори, слагах Патрик в количката и потегляхме към брега, където с Марли упражнявахме командите. Седни. На място. Легни. Редом. Повтаряхме ги отново и отново. Желанието ми да постигна успех беше примесено с отчаяние и Марли сякаш го усещаше. Залогът сега беше различен. Този път всичко беше истинско. За да не остана неразбран, неведнъж му повтарях без заобикалки: „Не си играем на шикалки, Марли. Положението е сериозно. Хайде пак.“ И отново упражнявахме командите, а помощникът ми Патрик пляскаше с ръце и викаше на големия си жълтеникав приятел: „Уади! Хеео!“

Когато повторно записах Марли в училището за послушание, той вече не се държеше като малолетен престъпник, както при първото ни идване тук. Все още се подвизаваше като див глиган, но този път знаеше, че аз съм шефът, а той — подчиненият. Този път не се втурваше към другите кучета (поне не толкова често), не препускаше по площадката, не се завираше в слабините на хората. По време на осемте ежеседмични занятия преминахме през командите на къс повод и той с радост — с огромна радост — ми съдействаше. На последната ни сбирка с инструкторката, спокойна жена, която беше пълна противоположност на мис Власт, ни посрещна с думите:

— Окей. Покажете ми какво сте научили.

Заповядах на Марли да седне и той елегантно седна на хълбоците си. Вдигнах задушаващата верига високо на гърлото му, дръпнах отривисто повода и му наредих да върви редом. Прекосихме паркинга и се върнахме обратно. През цялото време Марли вървеше до мен и рамото му докосваше прасеца ми, точно както пишеше в книгите. Отново му заповядах да седне, а аз стоях точно пред него с пръст, насочен към челото му.

— На място — казах спокойно аз и пуснах повода, след което отстъпих няколко крачки назад. Големите му кафяви очи не се откъсваха от мене, чакаше най-малкия знак да го освободя, но не мръдна от мястото си. Направих пълен кръг около него. Той трепереше от вълнение и се опита да извърти главата си на 180 градуса като Линда Блеър в „Заклинателят“, за да не ме изпусне от поглед, но остана на мястото си. Когато отново застанах пред него, щракнах с пръсти и извиках:

— Насам!

Той се втурна стремително към мен, като че ли атакуваше остров Иводжима[1]. Инструкторката избухна в смях, а това беше добър знак. Обърнах се с гръб и се отдалечих на около десетина метра. Имах чувството, че очите му изгарят гърба ми, но успя да се сдържи и да не се хвърли към мен. Целият трепереше, когато се завъртях с лице към него. Вулканът щеше да изригне всеки миг. Заех боксьорска стойка с широко разтворени крака, за да го посрещна, и извиках:

— Марли… — Името му сякаш увисна във въздуха за момент. — Ела тук!

Той се втурна с всички сили към мене, а аз се стегнах, за да посрещна удара. В последния момент ловко отстъпих малко встрани с грацията на бикоборец, той прелетя във въздуха край мене, след това се върна обратно и ме бутна в гърба с муцуната си.

— Браво, Марли! — похвалих го аз и паднах на колене. — Добро момче, добро момче! Много добро момче!

Той танцуваше около мене, сякаш току-що бяхме покорили връх Еверест.

В края на вечерта инструкторката ни повика и ни връчи дипломата. Марли беше преминал основното обучение за послушание и беше седми по успех в класа. Какво от това, че кучетата в курса бяха само осем, при това осмото беше един психопатичен питбул, чиято цел, изглежда, беше да убие някой човек при първата удала му се възможност? Марли, моето непоправимо, неподлежащо на дресировка и недисциплинирано куче, завърши успешно училището. Бях толкова горд, че ми идваше да се разплача и щях да го направя, ако Марли не беше подскочил и не беше изял дипломата си на бърза ръка.

На път за вкъщи пеех с пълен глас: „Ние сме шампионите“. Марли, усетил радостта и гордостта ми, пъхна езика си в ухото ми. За пръв път не му обърнах внимание.

Имаше още една работа, която не бяхме свършили с Марли. Трябваше да го отуча от най-лошия му навик — да скача по хората. Нямаше значение дали е приятел или непознат, дете или възрастен, инкасатор или шофьор на пощенска кола. Марли поздравяваше всички по един и същи начин — втурваше се с пълна скорост към тях, пързаляше се по пода, подскачаше, поставяше предните си лапи на гърдите или раменете на човека и ближеше лицето му. Когато беше малко кученце, което ти се иска да гушнеш, това се приемаше с умиление, но когато Марли порасна, нещата вече не стояха така. Някои потърпевши изпадаха в ужас от нежеланото му ухажване. Събаряше деца, стряскаше гостите, цапаше ризите и блузите на приятелите ни и веднъж почти събори майка ми. Това на никого не се харесваше. Напразно се опитвах да го отуча да скача по хората, като използвах стандартните методи за възпитание. Нищо не се получаваше. Тогава един дългогодишен собственик на куче, към когото имах респект, ми даде следния съвет:

— Ако искаш да го отучиш от този навик, следващия път, когато скочи върху теб, блъсни го рязко с коляното си в гърдите.

— Не искам да го нараня — отвърнах аз.

— Няма да го нараниш. Няколко добри ръгания с коляното и ти гарантирам, че ще престане да скача.

Бяха трудни времена за взаимната ни любов. Марли трябваше да се поправи или да си върви. Прибирайки се от работа на следващата вечер, извиках от вратата:

— Дойдох си!

Както обикновено, Марли се спусна към вратата по дървения под, за да ме поздрави. Последните метри взе с пързаляне като по лед, после подскочи, за да забие лапи в гърдите ми и да олигави лицето ми. В момента, когато лапите му ме докоснаха, бързо свих крак и го блъснах с коляното си в гърдите. Той се задъха, тупна с четирите си крака на пода и ме погледна обидено, като се мъчеше да разбере какво ме е прихванало. През целия си живот беше скачал върху мене. Каква беше тази подла маневра?

На следващата вечер повторих наказанието. Той скочи, аз го блъснах с коляно, той падна на пода и се закашля. Беше ми криво, че постъпвам жестоко, но ако не исках да попадне в обявите за кучета, налагаше се да го накарам да разбере, че не трябва да скача.

— Съжалявам, приятел — казах аз и се наведох, за да може да ме близне. — За твое добро е!

Когато се прибрах на третата вечер, Марли се появи иззад ъгъла и както обикновено, се плъзна по пода с пълна скорост. Този път обаче промени обичайната си практика. Вместо да скочи, остана с лапи на земята и се бухна в коленете ми с главата напред, при което едва не ме събори. Приех това за победа.

— Ти успя, Марли! Успя! Добро момче! Не скочи!

Коленичих, за да ме оближе, без да рискува внезапен удар в гърдите. Бях впечатлен. Марли беше отстъпил пред силата на убеждението.

Все пак проблемът не беше напълно разрешен. Може и да се беше отучил да скача върху мен, но продължи да тероризира другите хора. Марли беше достатъчно умен, за да разбере, че единствено аз представлявам заплаха, и че може да скача безнаказано по другите представители на човешката раса. Трябваше да разгърна офанзивата си, затова вербувах мой добър приятел от работа, репортер на име Джим Толпин. Джим беше слабоват, добродушен и любезен човек, плешив и с очила. Точният човек, върху когото Марли веднага решаваше, че може да скочи без последствия. Един ден му разкрих плана си. Трябваше да дойде у дома след работа, да позвъни на звънеца и да влезе. Когато Марли скочеше върху него, за да го разцелува, той трябваше да повтори номера с коляното. „Не се притеснявай — наставлявах го аз. — Марли не разбира от любезности.“

Вечерта Джим позвъни на звънеца и застана на вратата. Марли, разбира се, захапа въдицата и хукна към него с развети уши. Скочи, за да се подпре на раменете му, но Джим, който беше взел думите ми присърце и явно притеснен да не се окаже твърде мек, му нанесе съкрушителен удар с коляното си в слънчевия сплит, като изкара всичкия му въздух. Чу се как Марли тупна на земята. Изстена високо, изблещи очи от изненада и се просна на пода.

— Господи, Джим — възкликнах аз. — Да не би да тренираш кунгфу?

— Нали ми каза, че трябва да го усети… — отвърна той.

И Марли наистина го усети. Той се изправи на крака, пое си дъх и поздрави Джим по начина, по който трябва да поздравява едно куче — на четирите си лапи. Ако можеше да говори, кълна се, че щеше да се признае за победен. Така или иначе, Марли никога вече не скачаше върху хората, поне не в мое присъствие, и не се наложи друг да го удря с коляно в гърдите или където и да е било.

Една сутрин, скоро след като Марли се отучи да скача, аз се събудих и видях, че жена ми е отново на себе си. Моята Джени, жената, която обичах, и която беше изчезнала за дълго в сивата мъгла, отново се върна при мен. Обхваналата я внезапно следродилна депресия също толкова внезапно беше изчезнала. Като че ли някой беше прогонил обсебилите я демони. Тях вече ги нямаше. Слава богу, бяха си отишли. Тя пак беше силна, в добро разположение на духа и не само се справяше като майка на две малки деца, а направо цъфтеше. Марли отново се радваше на благоразположението й. С бебетата в двете си ръце тя се навеждаше да го целуне. Хвърляше му пръчки и му правеше каши с мазнината, останала от пържените кюфтета. Танцуваше с него из стаята, когато от стереото се носеше хубава музика. Понякога през нощта, когато той беше спокоен, я намирах легнала на пода до него, положила глава във врата му. Предишната Джени се завърна. Слава богу, тя се завърна.

[1] Битката за остров Иводжима (февруари-март, 1945 г.) е първата военна операция на САЩ срещу Япония по суша през Втората световна война. — Б.пр. ↑

Глава 16
Кастингът

Някои неща в живота са толкова странни, че не могат да бъдат нищо друго, освен истина. Затова когато Джени ми се обади в редакцията и ми каза, че Марли ще се явява на кастинг за филм, бях сигурен, че не си измисля.

И все пак не можех да повярвам на ушите си.

— На какво ще се явява? — попитах аз.

— На кастинг за филм.

— Истински филм?

— Да, глупчо, истински — каза тя. — Пълнометражен филм.

— Марли? В пълнометражен филм?

Тя продължи да ми обяснява, а аз се опитвах да съвместя образа на нашия празноглав унищожител на дъски за гладене с образа на горд наследник на Рин Тин Тин от филмовия екран, който се хвърля и спасява безпомощни дечица от горящи сгради.

— Нашият Марли? — попитах аз още веднъж за по-сигурно. Истина беше. Седмица преди това шефката на Джени от „Палм Бийч Поуст“ се обадила и й казала, че нейна приятелка иска да ни помоли за една услуга. Приятелката, местна фотографка на име Колийн Макгар, била наета от нюйоркската продуцентска компания „Шутинг Галъри“, за да им помогне за един филм, който смятали да снимат в Лейк Уърт, град, който се намираше съвсем близо на юг от нас. Работата на Колийн била да намери „типичен за Южна Флорида дом“ и да го заснеме от горе до долу — лавиците с книги, магнитчетата на хладилника, шкафовете — всичко, за което може да се сети човек — за да могат режисьорите да внесат реализъм във филма.

„Всички в екипа са гей — казала шефката на Джени. — И искат да видят как живеят семействата с деца тук.“

— Нещо като антропологично проучване? — попитала Джени.

— Точно така.

— Добре — съгласила се Джени. — Стига да не се налага преди това да чистя.

Колийн пристигна и започна да снима не само вещите ни, но и самите нас. Интересуваше се от начина, по който се обличаме, от прическите ни, от начина, по който се излягаме на канапето си. Засне четките ни за зъби на умивалника. Засне дечурлигата в детските им креватчета. Засне и кастрираното куче на една типична хетеросексуална брачна двойка. Или поне онова, което успя да улови от него.

— Образът е малко неясен — отбеляза тя.

Марли беше много възбуден от участието си в цялата работа. След нашествието на бебетата, които иззеха централното му място в семейството, той търсеше обич навсякъде, където можеше. След като Колийн го възнагради с вниманието си, сетне вече можеше, ако иска, да го ръчка и с остен. Тя обичаше големи животни, хареса го много и често коленичеше срещу него, за да си играят и боричкат.

Този епизод ме накара да се замисля за възможностите, които можеха да се разкрият пред нас. Ние не само предоставихме антропологичен материал на филмовия екип, всъщност за нас самите това беше нещо като явяване на кастинг. Бях чул, че повечето от второстепенните актьори и всички статисти за този филм щели да бъдат наети на място. Ами ако режисьорът забележеше някоя родена звезда сред скромния интериор на нашия дом? Случвали са се и по-странни неща.

Представях си режисьора, който във въображението ми приличаше доста на Стивън Спилбърг, приведен над огромна маса, засипана със стотици снимки. Той ги преглежда нетърпеливо и мърмори: „Боклук! Боклук! Този не става за нищо.“ После изведнъж замръзва над една-единствена снимка. На нея се вижда грубоват и все пак чувствителен типичен хетеросексуален мъж, който изпълнява задълженията си на семеен човек. Режисьорът забива пръст в снимката и крещи на асистентите си: „Намерете го! Искам го за филма си!“ Когато най-после ме откриват, в началото аз скромно отказвам предложението, но накрая все пак се съгласявам да играя главната роля. В края на краищата, шоуто трябва да продължи.

Колийн ни благодари, че сме я приели в дома си, и си тръгна. Не ни даде никакъв повод да си мислим, че тя или някой друг, свързан с филма, ще ни се обади. Бяхме си свършили работата. Но няколко дни по-късно Джени ми се обади на работа и каза:

— Току-що говорих по телефона с Колийн Макгар. Просто няма да повярваш!

Не се и съмнявах, че току-що са ме открили като актьор. Сърцето ми заби лудо.

— Давай нататък — казах аз.

— Тя каза, че режисьорът искал да направи пробни снимки на Марли.

— Марли? — бях сигурен, че не съм чул добре.

Джени като че ли не долови разочарованието в гласа ми.

— Явно е търсил голямо, глупаво, смахнато куче, което да играе ролята на домашен любимец и Марли му е харесал.

— Смахнато? — попитах аз.

— Според Колийн искал точно такова куче. Голямо, глупаво и смахнато.

Е, значи беше намерил точно каквото му трябва.

— Спомена ли ти Колийн дали е казал нещо за мен? — попитах аз.

— Не. Защо?

На следващия ден Колийн дойде да вземе Марли. Тъй като беше наясно колко е важно да направиш впечатление още при първата си поява на сцената, той се понесе с пълна скорост през всекидневната, за да я поздрави, като пътьом сграбчи най-близката възглавница в зъбите си — не се знае кога един зает филмов режисьор може да има нужда от дрямка, и ако това се случеше, Марли искаше да е готов.

Когато стигна до голия дървен под, той се плъзна по него и не спря, докато не се удари в масичката за кафе, сетне подскочи високо във въздуха, бутна един стол, приземи се по гръб, преобърна се, изправи се крака и накрая се блъсна с главата напред в краката на Колийн. Поне не скочи върху нея, отбелязах мислено аз.

— Сигурна ли си, че не искаш да му дадем успокоително? — попита Джени.

Режисьорът искал да го види свободен, без да е взимал каквито и да било медикаменти, настоя Колийн и се запъти към червения си пикап заедно с нашето безмерно щастливо куче.

Два часа по-късно Колийн и компания се завърнаха и ни уведомиха за решението: Марли бил одобрен.

— О, боже! — провикна се Джейни. — Не може да бъде!        Въодушевлението ни не намаля, когато Колийн ни каза, че Марли бил единственият кандидат за ролята. Нито когато ни съобщи, че ще бъде единственият, който ще участва във филма безплатно.

Попитах я как е минал кастингът.

— Докато карах Марли в колата, все едно се бях натопила в джакузи. Олигави всичко. Цялата бях подгизнала, когато стигнахме там.

При пристигането си в оперативния център на продукцията в хотел „Гълфстрийм“ — овехтяла туристическа забележителност от по-ранна епоха с изглед към канала — Марли веднага впечатлил екипа, като изскочил от пикапа и се втурнал да тича, криволичейки из паркинга, сякаш всеки момент очаква да започне въздушна бомбардировка.

— Просто беше в стихията си — разказваше Колийн. — Напълно превъртял.

— Да, понякога се възбужда малко повечко — признах аз.

По едно време, продължи тя, Марли грабнал чековата книжка от ръцете на един член на екипа и побягнал, очертавайки серия от осморки, явно решил, че това е начинът да ги накара да му платят за ролята, която ще изпълнява.

— Той е нашият лабрадор беглец — извинително каза Джени и се усмихна така, както може да се усмихне само една горда с отрочето си майка.

Накрая Марли се успокоил достатъчно, за да убеди всички, че може да изпълни ролята, която се свеждала до това, просто да изиграе себе си. Заглавието на филма било „Последният хоумрън“, една фантастична история за бейзбола, в която седемдесет и девет годишен обитател на старчески дом за пет дни става отново на дванадесет години и изживява мечтата си да играе в Детската бейзболна лига. Марли щял да бъде хиперактивното куче на семейството на треньора на Детската лига, чиято роля се изпълнявала от Гари Картър, бивш кетчър от Висшата лига.

— Наистина ли го искат за филма? — попитах аз все още недоверчиво.

— Всички са влюбени в него — отвърна Колийн. — Идеален е.

В дните преди снимките забелязахме известна промяна в поведението на Марли. Беше го обзело странно спокойствие. Като че ли успехът от кастинга го беше направил по-самоуверен. Държеше се почти безупречно.

— Може би просто е имал нужда някой да повярва в него — казах аз на Джени.

Ако някой вярваше в него, това беше Джени, майка на дете актьор. Когато първият ден на снимките наближи, тя го изкъпа, изчетка го, изряза ноктите му и почисти ушите му.

На сутринта в деня на снимките излязох от спалнята и заварих Джени и Марли да подскачат из стаята, вкопчени един в друг в едва ли не смъртна хватка. Беше го яхнала и притискаше колене здраво към ребрата му, хванала с една ръка края на задушаващата верига. Марли хвърляше къчове, подскачаше право нагоре като кон и обикаляше из стаята. Имах чувството, че в собствената ми дневна се провежда родео.

— Какво правиш, за Бога? — попитах аз.

— На какво ти прилича? — отвърна ми тя. — Мия му зъбите!

В другата й ръка наистина имаше четка за зъби. Тя правеше всичко по силите си, за да изтърка едрите зъби на Марли, а той на свой ред, с потънала в пяна уста, правеше всичко по силите си, за да изяде четката. Определено приличаше на заразен с бяс.

— Паста за зъби ли използваш? — попитах аз, което естествено доведе до друг, по-важен въпрос. — А как смяташ да го накараш да я изплюе?

— Сода бикарбонат — отвърна тя.

— Слава богу. Значи не е болен от бяс?

След час се отправихме към хотел „Гълфстрийм“, момчетата на специалните си седалки в колата отзад и Марли настанен между тях. Той непрекъснато пухтеше, а от устата му се носеше нетипично свеж дъх. Бяха ни казали да се явим към девет сутринта, но на една пряка от хотела попаднахме в задръстване. Пътят отпред беше преграден и един полицай отклоняваше движението, така че да заобиколи хотела. Вестниците бяха писали подробно за филма — най-голямото събитие, което разбудило заспалия Лейк Уърт, след като преди петнадесет години там бил заснет филма „Телесна топлина“ — и затова се бяха събрали тълпи от зяпачи. Полицията не допускаше никого. Пълзяхме едва-едва напред и когато най-сетне стигнахме до полицая, аз се показах през прозореца и рекох:

— Трябва да ни пуснете.

— Не пускаме никого. Продължете нататък.

— Но ние участваме във филма — казах аз.

Той ни погледна скептично. Семейна двойка в миниван с две малки деца и вързан домашен любимец.

— Казах да продължите! — кресна той.

— Ще снимат кучето ни във филма — осведомих го аз.

Изведнъж той ме погледна с уважение.

— Значи кучето е ваше? — попита полицаят.

Кучето беше в списъка му.

— Да, кучето е мое. Това е кучето Марли.

— Играе самия себе си — намеси се Джени.

Полицаят се обърна и наду свирката си.

— Водят кучето! — извика той на съседния полицай. — Кучето Марли!

Другият полицай съответно предаде съобщението нататък.

— Водят кучето! Кучето Марли е тук.

— Пуснете ги! — провикна се трети полицай отдалеч.

Полицаят пред нас отмести бариерата и ни даде знак с ръка да минем.

— Оттук — каза любезно той.

Почувствах се като кралска особа. Докато минавахме край него, той повтори още веднъж, сякаш не можеше да повярва напълно:

— Водят кучето.

На паркинга пред хотела филмовият екип беше готов за работа. По тротоара се преплитаха кабели, камерите бяха поставени на триножници, имаше стативи за микрофоните. Светлините бяха монтирани на специално скеле. Костюмите висяха на закачалки в ремаркета. Две големи маси, отрупани с храна и напитки, бяха поставени на сянка. Разни хора с важен вид и слънчеви очила се щураха насам-натам. Режисьорът Боб Гос ни поздрави и ни обясни набързо за какво става въпрос в сцената, която се канеха да заснемат. Беше съвсем просто. Един миниван спира до тротоара, собственичката на Марли във филма — актрисата Лиза Харис — е на волана. Дъщеря й, чиято роля се изпълняваше от едно хубавичко момиче на име Даниел от местното актьорско училище, и синът й — друг начинаещ местен актьор на не повече от девет години — са на задната седалка с кучето на семейството, т.е. Марли. Дъщерята отваря плъзгащата се врата и изскача от колата. Брат й я следва с Марли, водейки го на повод. Тръгват и излизат от кадър. Край на сцената.

— Вижда ми се лесно — казах аз на режисьора. — Няма проблем, мисля, че Марли ще се справи.

Издърпах Марли настрани, за да изчакаме да ни дадат знак, когато дойде моментът да влезе в минивана.

— Добре, момчета, чуйте ме сега — обърна се режисьорът към екипа си. — Кучето е малко смахнато, нали знаете това? Ще повтаряме сцената, докато кучето не се превърне в неин център.

Сетне той обясни как вижда нещата: Марли е истински, типичен, домашен любимец и целта е да го заснемат да се държи като такъв по време на типична семейна разходка. Никакви репетиции или подготовка. Чист, неподправен реализъм.

— Просто го оставете да прави това, което си знае — нареди Боб Гос.

Когато всички бяха готови, качих Марли в минивана и подадох найлоновия му повод на малкото момче, което изглеждаше уплашено от него.

— Не хапе — успокоих го аз. — Само иска да те близне. Ето, виждаш ли?

Пъхнах ръката си до китката в устата на Марли, за да му покажа.

Първи дубъл: Миниванът спира до бордюра. В момента, когато дъщерята отваря страничната врата, нещо жълто и подобно на гигантско, козиняво гюле, изстреляно от оръдие, профучава като неясен образ пред камерите, влачейки след себе си червен повод.

— Стоп!

Хукнах през паркинга след Марли и го довлякох обратно.

— Добре, момчета, да опитаме пак — каза Гос.

След това се обърна към момчето и го инструктира спокойно:

— Кучето е доста буйно. Опитай се този път да го държиш по-здраво.

Втори дубъл. Миниванът спира до бордюра. Вратата се отваря. Дъщерята тъкмо се кани да излезе, когато Марли изскача като фурия от колата и повлича момчето след себе си. Момчето е с пребледняло лице и побелели кокалчета на пръстите.

— Стоп!

Трети дубъл. Миниванът спира до бордюра. Вратата се отваря. Дъщерята излиза. Момчето излиза, като държи повода. Отдалечава се от минивана, поводът е опънат докрай, но куче не се появява. Момчето дърпа повода, навежда се назад и тегли с всички сили, но без успех. Минават няколко предълги, мъчителни секунди. Момчето прави гримаса и поглежда към камерата.

— Стоп!

Надзърнах в минивана и видях Марли, свит на две, да се ближе там, където никой мъж не би трябвало да се ближе. Погледна към мен, като че ли искаше да ми каже: Не виждаш ли, че съм зает?

Четвърти дубъл. Качвам Марли на задната седалка на минивана заедно с момчето и затварям вратата. Преди да нареди на операторите да снимат, Гос прави кратка пауза, за да поговори с асистентите си. Накрая сцената започва. Миниванът спира до бордюра. Вратата се отваря. Дъщерята излиза. Момчето излиза, очевидно притеснено. Поглежда право към камерата и вдига ръка. От ръката му виси половин повод с нащърбен и подгизнал от слюнка край.

— Стоп! Стоп! Стоп!

Момчето обясни, че докато чакало в колата, Марли започнал да гризе повода си и не пожелал да спре. Снимачният екип и актьорите гледаха невярващо прегризания повод, на лицата им беше изписано едновременно страхопочитание и ужас, сякаш току-що са станали свидетели на действието на мощна и мистериозна природна сила. Аз, от своя страна, изобщо не бях изненадан. Марли беше видял сметката на толкова много поводи, че им бях изгубил края. Прегриза дори един изолиран с гума стоманен кабел, за който имаше реклама, че се използва в самолетите. Малко след раждането на Конър Джени се върна вкъщи с нов продукт — кучешки нагръдник, който можеше да се закопчава към предпазния колан, така че Марли да не обикаля насам-натам из колата. Само за деветдесет секунди той успя да прегризе не само здравия нагръдник, но и предпазния колан на чисто новия ни миниван.

— Добре, да направим почивка! — извика Гос. След това се обърна към мен и попита с учудващо спокоен глас:

— За колко време можете да намерите нов повод?

Не беше необходимо да ми обяснява колко му струва всяка загубена минута, защото дори когато се налагаше да бездействат, актьорите и снимачният екип получаваха договорената от профсъюза им заплата.

— Има един зоомагазин на по-малко от километър — отвърнах аз. — Тук съм след петнадесет минути.

— Този път вземете нещо, което няма да може да прегризе.

Върнах се с много здрава верига, която спокойно би могла да се използва и от дресьор на лъвове. Снимките започнаха отново и дублите продължиха да се провалят. Всяка сцена беше по-зле от предишната. По едно време Даниел, малката актриса, нададе отчаян писък по средата на сцената. Гласът й беше изпълнен с истински ужас.

— О, Господи! Показал е онази си работа!

— Стоп!

В друга сцена Марли дишаше толкова тежко в краката на Даниел, докато тя говореше по телефона с гаджето си, че звукооператорът свали отвратен слушалките си и се оплака на висок глас:

— Не чувам и дума от това, което тя казва. Чува се само тежко пухтене. Все едно снимаме порнофилм.

— Стоп!

Така мина ден първи от снимките. Марли претърпя пълно и абсолютно фиаско. От една страна го оправдавах: Е, какво очакват без пари? Бенджи[1]? Но същевременно ме беше срам. Смутено поглеждах към актьорите и хората от снимачния екип. По лицата им личеше какво си мислят: Откъде се взе това животно и как да го разкараме оттук? В края на деня един от асистентите, с някакви листи в ръка, ни каза, че списъкът на участниците в снимките за следващия ден все още не бил уточнен.

— Няма смисъл да идвате утре — каза той. — Ако Марли ни потрябва, ще ви се обадим.

И за да е сигурен, че съм го разбрал, повтори:

— Не идвайте, докато не ви се обадим. Ясно?

Да. Беше ми съвсем ясно. Гос бе изпратил свой подчинен, за да му свърши мръсната работа. С актьорската кариера на Марли беше свършено още в самото й начало. Не че ги обвинявах. Може би, с изключение на сцената от „Десетте божи заповеди“, в която Чарлтън Хестън разделя Червено море, заснемането на кадрите с Марли беше най-големият кошмар в материално и техническо отношение в историята на киното. Един Господ знае колко хиляди долари отидоха на вятъра поради ненужните забавяния и похабената лента. Той олигави безброй костюми, обърна масата със закуски и за малко не събори една камера, която струваше тридесет хиляди долара. Естествено, те искаха да ограничат загубите си, като ни изгонят. И използваха добре познатия начин да ни го кажат: „Не ни се обаждайте, ние ще ви потърсим.“

— Марли — казах му аз, когато се прибрахме, — това беше твоят шанс и ти го проигра.

На следващата сутрин все още се терзаех от мисълта за разбитите ни мечти да станем филмови звезди, когато телефонът звънна. Беше асистентът, който ни каза да закараме Марли до хотела по най-бързия начин.

— Искате го отново? — попитах аз.

— Веднага — отвърна той. — Боб го иска за следващата сцена.

Пристигнах на мястото след тридесет минути и все още не вярвах напълно, че не е станала някаква грешка. Гос беше много ентусиазиран. Беше гледал суровия материал от предишния ден и беше много доволен.

— Кучето е адски забавно — заяви той възторжено. — Толкова е смешно. Истински гений.

Почувствах неимоверна гордост и изпъчих гърди.

— Знаехме си, че е роден талант — отбеляза Джени.

Снимките в Лейк Уърт продължиха още няколко дни и Марли успя да се задържи на висотата на положението си. Въртяхме се наоколо заедно с другите родители на участници във филма и със зяпачите, бъбрехме си, завързвахме познанства и веднага млъквахме, когато някой от сценичните работници извикаше: „Готови за снимки!“ Щом проехтеше „Стоп!“, купонът продължаваше. Джени дори успя да помоли Гари Картър и Дейв Уинфилд, почетни герои от Бейзболната зала на славата, да сложат автографите си върху две бейзболни топки на момчетата. Двамата прочути бейзболисти също участваха във филма с малки роли.

На Марли му харесваше да е звезда. Снимачният екип, особено жените, много му се радваха. Времето беше ужасно горещо, затова на един от помощниците беше поверена особено важната задача да следва Марли с купа и бутилка вода и да му налива, когато ожаднее. Всички му даваха по нещо от масата със закуски. Веднъж го оставих за няколко часа, за да прескоча до работа. Когато се върнах, го заварих излегнат по гръб като фараона Тутанкамон и с лапи във въздуха, а една от гримьорките го чешеше по корема.

— Такъв е сладур — изчурулика тя.

Звездната слава главозамая и мен. Започнах да се представям като „дресьорът на кучето Марли“, след което изтърсвах нещо от сорта на „Надяваме се в следващия филм да има лаеща роля“. През една почивка отидох във фоайето на хотела, за да се обадя по телефона. Марли беше без повод и душеше мебелите на около метър от мен. Портиерът вероятно го взе за уличен пес, тръгна към него и се опита да го изкара през една странична врата.

— Върви си вкъщи! — скара му се той. — Марш!

— Извинете — намесих се аз, като закрих слушалката с ръка и го изгледах със смразяващ поглед. — Имате ли представа на кого говорите?

Прекарахме на снимачната площадка цели четири дни, и когато ни казаха, че сцените с Марли са завършени и той не им трябва повече, с Джени вече се бяхме почувствали като част от екипа на „Шутинг Галъри“. Вярно, единствените, на които не се плащаше, но все пак членове на екипа.

— Обичаме ви, момчета! — извика Джени към хората около нас, докато отвеждахме Марли към колата. — Нямаме търпение да видим филма.

Наложи се да потърпим дълго. Един от продуцентите ни каза да ги потърсим след осем месеца, за да ни дадат предварително копие. Но когато осемте месеца минаха и се обадих, някаква секретарка ме помоли да почакам и малко по-късно каза: „Обадете се пак след два месеца“. Чаках и след определения срок се обадих, после пак чаках и пак се обаждах, но всеки път без резултат. Започнах да се чувствам като натрапник и си представях как секретарката закрива с ръка слушалката и шепне на Гос, който седи на монтажната маса: „Пак се обажда собственикът на онова побъркано куче. Какво да му кажа този път?“

Накрая престанах да се обаждам, примирен с мисълта, че никога няма да видим „Последният хоумрън“. Бях също така убеден, че никой друг няма да го види, че са се отказали от проекта и филмовия материал се търкаля на пода в монтажната, защото се е оказало много сложно да изрежат всички сцени с „това проклето куче“. Минаха почти две години, преди най-после да видя актьорските способности на Марли.

Бях в един магазин за касети под наем на „Блокбъстър“ и не знам как ми хрумна да попитам момчето, което работеше там, дали знае нещо за филм със заглавие „Последният хоумрън“. Не само че знаеше, но го имаше в наличност. Всъщност под наем не беше дадена нито една от касетите с филма.

По-късно научих цялата тъжна история. Тъй като не успели да намерят национален дистрибутор, на „Шутинг Галъри“ не оставало нищо друго, освен да отредят на дебюта на Марли позорната съдба, която бе сполетяла немалко други филми. „Последният хоумрън“ бил записан директно на видео. Това изобщо не ме вълнуваше. Втурнах се с видеокасетата към дома и извиках на Джени и децата да се настанят пред видеото. Марли се появяваше на екрана само за две минути, но трябва да отбележа, че това беше един от най-хубавите моменти във филма. Смяхме се! Плакахме! Аплодирахме!

— Уади, това ти! — пищеше Конър.

— Ние сме прочути! — крещеше Патрик.

Марли, който не си падаше по преструвките, не беше впечатлен. Прозина се и пропълзя под масичката за кафе. Когато се появиха финалните надписи, той вече спеше дълбоко. Зачакахме със затаен дъх, докато минат имената на всички двукраки актьори. За момент си помислих, че името му няма да се появи. Но накрая с големи букви, за да може всеки да го прочете, беше написано: „Кучето Марли… което играе себе си.“

[1] Известно куче от популярен американски сериал, излъчван между 1974 и 2000 г. — Б.пр. ↑

Глава 17
Страната на Бокахонтас

Един месец след приключването на снимките се сбогувахме със Западен Палм Бийч и спомените ни оттам. Бяха станали още две убийства на една пряка от нашата улица, но в крайна сметка причината да напуснем малката къща на Чърчил Роуд бяха теснотията и хаоса, а не престъпленията. С двете деца и с всичките вещи и принадлежности, свързани с тях, къщата ни беше натъпкана буквално до тавана. Домът ни беше заприличал на лъскав магазин за играчки на веригата „Тойс Ар Ъс“. Марли тежеше 45 килограма и не можеше да се обърне, без да събори нещо. Имахме две спални и наивно си мислехме, че момчетата могат да спят заедно в едната от тях. Но те непрекъснато се будеха един друг и ни караха да ставаме двойно по-често. Затова преместихме Конър в едно тясно пространство между кухнята и гаража. Официално това беше моят „домашен кабинет“, където свирех на китара и подписвах чековете за плащане на сметките. Но всеки, който го беше видял, си мислеше, че просто сме захвърлили детето си в покрития пасаж между двете помещения, което не беше далеч от истината. Звучеше ужасно. Според наложилите се разбирания пасажът не е с нищо по-добър от един склад. А що за родители са тези, които гледат бебе в склад? Самата дума „пасаж“ навяваше мисли за несигурност: ветровито място, мръсотия, алергени, жилещи насекоми, прилепи, престъпници, перверзници и какво ли още не. В пасажа човек очаква да види кофи за боклук и мокри обувки за тенис. Всъщност там държахме купите за храна и вода на Марли дори след като настанихме Конър, и то не по други причини, а просто защото той беше свикнал те да са там.

Превръщането на пасажа в детска стая навярно звучи мизерно като в роман на Дикенс, но всъщност не беше чак толкова зле. Дори бих казал, че помещението изглеждаше очарователно. Първоначално то е било проход с покрив между къщата и гаража. Следващите собственици го бяха затворили отстрани още преди години. Преди да го превърнем в детска стая, смених старите жалузи с нови модерни прозорци, които не пропускаха никаква влага. Поставих нови щори и боядисах стените. Джени застла пода с меки килимчета, окачи на стените весели рисунки и провеси от тавана разни забавни фигурки, които се люлееха при всяко движение на въздуха. И все пак, как изглеждаше това, видяно отстрани? Синът ни спеше в прохода, а кучето ни се разполагаше в спалнята.

Освен това Джени сега работеше на половин ден и пишеше статии за „Поуст“ предимно у дома, опитвайки се да съвмести кариерата си с отглеждането на децата. Затова беше добре да се преместим по-близо до моята редакция. И двамата бяхме съгласни, че е време да си намерим нов дом.

Животът е пълен с ирония, за което свидетелства фактът, че след месеци търсене харесахме къща в един град в Южна Флорида, който публично бях осмивал с огромно удоволствие. Градът беше Бока Ратон, което в превод от испански означава буквално „Уста на Плъх“. И при това каква „уста“.

Бока Ратон беше бастион на богати републиканци, голяма част от които неотдавна се бяха преместили тук от Ню Джърси и Ню Йорк. Повечето от парите в града бяха на новобогаташи, които не знаеха как да ги използват, без да изглеждат глупаци. В Бока Ратон имаше множество луксозни седани, червени спортни коли, импозантни къщи с розова мазилка, натъпкани една до друга върху място колкото пощенска марка, и оградени с високи стени малки комплекси с пазачи на входа. Мъжете обикновено носеха ленени панталони и италиански мокасини, обути на бос крак, и прекарваха купища време във важни разговори по мобифоните си — или поне изглеждаха важни. Жените бяха с тен, близък до цвета на чантите „Гучи“ от естествена кожа, които обичаха да носят, а боядисаните им в най-невероятни нюанси сребристи и платинени коси подчертаваха опънатите им гладки лица.

Беше пълно с пластични хирурзи, неизменно с лъчезарни усмивки, които притежаваха най-големите къщи. За добре запазените жени на Бока поставянето на импланти за бюст беше практически задължително условие за заселването им в града. Всички по-млади жени имаха прекрасни силиконови цици; по-старите също имаха прекрасни силиконови цици и освен това бяха минали през фейслифт. Към списъка с разкрасяващи процедури трябва да добавим пластичните операции за оформяне на ханша, коригиране на носа и прибиране на корема, както и татуирания грим, вследствие на което градските дами приличаха на пехотинци в армия от надуваеми. Кукли със съвършени пропорции. Както се казваше в един материал, който бях написал за забавните страници на вестника, „Липосукция и силикон — най-добри приятели на жените в Бока Ратон.“

В рубриката си се присмивах на начина на живот в Бока, като започвах още от името му. Жителите на Бока Ратон всъщност никога не използваха пълното му название. Наричаха го фамилиарно „Бока“. Но те не го произнасяха с „о“, както пишеше в речника — тоест „Бока“. Казваха го меко, носово и с типичната за Джърси интонация: БООУ-ка! Като, например, в изречението „Оу, подкастрените храсти са хоубаави тук в БООУ-ка!“

По онова време даваха „Покахонтас“, филма на „Дисни“, и аз написах една пародия по историята на индианската принцеса, която озаглавих „Бокахонтас“. Моята облечена в златотъкани одежди главна героиня — местна принцеса от луксозните предградия — имаше розово БМВ, твърдите й като камък, хирургически уголемени гърди подпираха волана, което й позволяваше да кара без ръце, да говори по клетъчния си телефон и да разресва с пръсти светлите си кичури, докато се оглежда в огледалото за обратно виждане на път за солариума. Бокахонтас живееше в пастелен на цвят дизайнерски вигвам и всяка сутрин правеше гимнастика в племенния фитнес клуб, но само ако успееше да паркира колата си на не повече от три метра от входа на клуба. Следобедите си прекарваше в лов на кожи от диви животни с кредитна карта на „Американ Експрес“ в ръка, на която винаги можеше да разчита. Ловните й полета бяха познати като Централен градски мол.

Погреби кредитната ми карта „Виза“ в „Мизнър Парк“, казваше тържествено Бокахонтас в една от сатирите ми. Ставаше въпрос за един от най-шикозните търговски центрове в града. На друго място тя наместваше сутиена си от еленова кожа „Уондърбра“ и се впускаше в акция за данъчни облекчения върху средствата, които бе похарчила за поредната си козметична операция.

Начинът, по който бях обрисувал героинята си, беше жесток. Безмилостен. Но не и особено преувеличен. Истинските бокахонтовци в Бока бяха най-големите почитатели на рубриката ми и се опитваха да разберат кой е прототипът на измислената ми героиня. (Никога няма да издам името й.) Често ме канеха да говоря пред различни социални и обществени групи и все се намираше някой да стане и да ме попита: „Защо мразите толкова много БООУ-ка?“ Отговарях, че не мразя Бока, просто обичам комичното. И по мое мнение по света нямаше друго толкова комично място, колкото хубавичкия, розов град с фрапантното име Уста на Плъх.

Ето защо е логично, че къщата, на която накрая се спряхме с Джени, беше именно в Бока. Намираше се по средата между крайбрежните имения в източен Бока Ратон и оградените комплекси на снобите в западната част, за които злорадо бях отбелязал, че влизаха по-скоро в територията на независимия окръг Палм Бийч, за което свидетелстваше пощенския им код. Новият ни квартал беше в един от малкото градски райони, обитавани от средната класа и жителите му обичаха да се шегуват с известен снобизъм, че са от грешната страна и на двете железопътни линии. Наистина имаше две железопътни линии, едната очертаваше източната, а другата западната граница на квартала. През нощта чувахме товарните влакове, които пътуваха за Маями и обратно.

— Ти луда ли си? — казах на Джени. — Не можем да се преместим в Бока. Ще ме прогонят с ритници от града. Ще сервират главата ми върху канапе от органични салатени кълнове.

— О, стига де. Пак преувеличаваш.

Вестникът ми, „Сън Сентинъл“, беше доста популярен в Бока Ратон. Тиражът му беше далеч по-голям от този на „Маями Хералд“, „Палм Бийч Поуст“ и дори на местния „Бока Ратон Нюз“. Творенията ми се четяха много в града и западните му квартали, и тъй като в рубриката бе публикувана и снимката ми, често ме разпознаваха. Не смятах, че преувеличавам, когато казах, че ще ме одерат жив и ще провесят трупа ми пред „Тифани“.

Но търсехме подходяща къща от месеци и това беше първата, която отговаряше на изискванията ни. Големината ни устройваше, цената — също, освен това се намираше на стратегическо място между двете редакции, за които работех. Държавните училища бяха не по-лоши от тези в Южна Флорида. Що се отнася до екстрите, Бока Ратон имаше чудесна паркова система, която включваше едни от най-чистите океански плажове в района на Маями и Палм Бийч. Съгласих се да купим къщата, но бях повече от притеснен. Чувствах се като таен агент с доста слабо прикритие, внедрен в лагера на врага. Варварин, който се кани да се вмъкне в крепостта на богатите, безпардонен жлъчен критикар, дошъл да развали градинското увеселение на хората в Бока. Можеше ли човек да ги обвини, че няма да ми се зарадват?

Когато пристигнахме в града, аз се прокрадвах по улиците смутено, абсолютно убеден, че всички ме гледат. Ушите ми горяха при мисълта какво си шушукат хората, край които минавах. След като написах една статия, поздравявайки се сам за добре дошъл (и чувствайки се унизен), получих куп писма, в които ме обвиняваха, че нападам града със сарказма си, а искам да живея в него? „Какъв безсрамен лицемер!“, беше основният лайтмотив. Трябва да призная, че имаха право. Един пламенен защитник на града, когото познавах служебно, нямаше търпение да се заяде с мен:

— Така значи — каза той злорадо — в крайна сметка реши, че в посредствения и безвкусен Бока не е чак толкова зле. Парковете, данъците, училищата, плажовете и зонирането — всичко това не ти се видя толкова лошо, когато дойде моментът да си купуваш къща, нали?

Не ми оставаше нищо друго, освен да развея белия флаг и да се предам.

Скоро, обаче, открих, че повечето от съседите ми, с които живеехме от погрешната страна на двете железопътни линии, бяха съгласни с написаните от мене нападки срещу „простащината и вулгарността сред нас“, както се изразиха те. Не след дълго се почувствах наистина у дома си.

Къщата ни беше тип ранчо, построена през 1970 г., с четири спални и с два пъти по-голяма квадратура от предишната, макар че изобщо нямаше нейния чар. Но имаше потенциал и постепенно я променихме по свой вкус. Махнахме дебелия мокет, поставихме дъбов под във всекидневната и италиански плочки във всички останали помещения. Сменихме грозните, плъзгащи се стъклени врати с двойни остъклени врати с лакирана дървения, а аз постепенно превърнах запустелия преден двор в тропическа градина, изобилстваща с джинджифил, хеликонии и пасифлора, които привличаха еднакво пеперудите и минувачите.

Двете най-хубави неща в новия ни дом нямаха нищо общо със самата къща. От прозореца на всекидневната ни се виждаше малка градска градина, под високите борове, на която имаше детска площадка с разни съоръжения за игра. Децата я обожаваха. А в задния двор, на няколко крачки от остъклените двойни врати, имаше вкопан в земята плувен басейн. Не искахме басейн, защото се притеснявахме да не стане беля с децата, но когато Джени предложи да бъде запълнен, посредникът, чрез когото купихме имота, пребледня. Първата ни работа в деня, в който се нанесохме, беше да заградим басейна с висока около метър и половина ограда, достойна за всеки затвор със строг режим. Момчетата — Патрик току-що беше навършил три години, а Конър беше на осемнадесет месеца — си играеха във водата като делфини. Градината се превърна в продължение на задния ни двор, а басейнът ни осигуряваше хладината на мекия сезон, който така харесвахме. Скоро научихме, че когато имаш плувен басейн във Флорида, жарките летни месеци могат да бъдат дори и приятни.

Но едва ли някой харесваше басейна повече от нашето куче, този горд наследник на рибарските ретривъри, порели вълните край бреговете на Нюфаундленд. Ако вратата към басейна беше отворена, Марли се втурваше към водата, засилил се още от всекидневната, прелиташе през двойните врати и с един отскок от вътрешния двор се пльосваше по корем в басейна, при което във въздуха изригваха гейзери, а образувалите се вълни прехвърляха ръба му. Да плуваш с Марли беше потенциално опасно за живота приключение. Все едно, че плуваш до океански лайнер. Носеше се с пълна скорост към плувеца, цапайки с предните си лапи. Човек би очаквал все пак да направи завой в последния момент, но той просто връхлиташе върху тебе и се опитваше да се покатери отгоре ти. Ако си потопил в този момент главата си, той те натискаше целия под повърхността на водата. „Да не би да ти приличам на товарен док, а?“, казвах аз, а в това време той ближеше водата от лицето ми и лапите му продължаваха да вършеят на автопилот.

Единственото нещо, което липсваше на новия ни дом беше достатъчно здрав или, както го наричахме, „Марли упорен бункер“ за кучето ни. В старата ни къща бетонният малък гараж беше доста стабилен и имаше два прозореца, които правеха живота в него поносим дори насред лято. Къщата ни в Бока имаше по-голям гараж, за две коли, но нито Марли, нито каквато и да било друга форма на живот не биха издържали при температура над 65 градуса по Целзий. Гаражът нямаше прозорци, вътре беше непоносимо горещо и задушно. Освен това стените бяха не бетонни, а гипсови, и Марли вече беше доказал, че лесно може да ги направи на пух и прах. Въпреки успокоителните, пристъпите му на паника при гръмотевични бури се влошаваха.

Първият път, когато го оставихме сам в новата къща, решихме да го затворим в мокрото помещение до кухнята, където постлахме одеало и оставихме купа с вода. Когато се върнахме няколко часа по-късно, той беше издрал пода. Щетите не бяха големи, но за да купим къщата бяхме взели заем срещу ипотека, който щяхме да изплащаме през следващите тридесет години, и знаехме, че случилото се не е на добро.

— Може би просто свиква с новата обстановка — предположих аз.

— Няма дори и облак на небето — скептично отбеляза Джени. — Какво ли ще стане, когато излезе буря?

Това го разбрахме следващия път, когато го оставихме сам. Щом започна гръмотевичната буря, веднага се отправихме по най-бързия начин към дома, но беше твърде късно. Джени беше на няколко крачки пред мен. Когато отвори вратата на мокрото помещение, тя рязко спря и промълви:

— О, боже мой.

Каза го така, сякаш току-що беше видяла обесен на полилея човек. И повтори:

— О… боже… мой.

Надзърнах над рамото й. Гледката беше още по-страшна, отколкото си мислех. Марли стоеше и дишаше учестено, лапите и устата му бяха целите в кръв. Навсякъде имаше козина, като че ли страхът от гръмотевиците беше предизвикал обилен косопад. Щетите надминаваха всичко, което бяхме виждали преди. Цялата стена беше издълбана, мазилката беше свалена и се виждаха пироните. Навсякъде беше засипано с гипс, трески и изкривени пирони. Електрическите кабели бяха оголени. По стените и пода имаше кръв. Помещението изглеждаше така, сякаш тук бяха убили някой с огнестрелно оръжие.

— О, боже мой — за трети път каза Джени.

— О, боже мой — повторих след нея и аз. Не ни идваше наум нищо друго.

Няколко секунди стояхме мълчаливо и гледахме погрома. Накрая се обадих:

— Окей, ще се оправим. Всичко може да се поправи.

Джени ме стрелна с поглед. Беше наясно с ремонтите ми.

— Ще повикам майстор да измаже стените. Няма да правя никакви опити сам.

Пъхнах в устата на Марли едно от успокоителните му хапчета и вътрешно се притесних, че последното му изстъпление можеше отново да върне Джени към състоянието на депресия, в което беше изпаднала след раждането на Конър. Но като че ли онова мрачно настроение си беше отишло завинаги. Тя беше учудващо философски настроена.

— Няколкостотин долара и всичко ще бъде като ново — бодро каза Джени.

— Права си. Ще изнеса допълнително няколко лекции, за да изкарам малко пари. Ще можем да платим за ремонта.

След няколко минути Марли започна да се отпуска. Клепачите му натежаха и очите му кръвясаха, както ставаше винаги, когато му давахме транквиланти. Изглеждаше като фен по време на концерт на „Грейтфул Дед“. Не обичах да го виждам в това състояние и се въздържах да му давам успокоителни. Но хапчетата му помагаха да преодолее ужаса и смъртната заплаха, която съществуваше само във въображението му. Ако беше човек, щяха да го освидетелстват като психично болен. Очевидно беше убеден, че при някоя буря от небесата ще се спусне някаква тъмна зла сила, за да го отнесе със себе си. Сега, когато всичко беше отминало, се сви на килимчето пред умивалника в кухнята и въздъхна дълбоко. Клекнах до него и започнах да галя сплъстената му от кръв козина.

— Ей, кученце — казах аз. — Какво ще правим с тебе?

Без да вдига глава, той ме погледна със зачервените си очи на дрогиран — най-тъжните, най-печалните очи, които някога съм виждал. Като че ли се опитваше да ми каже нещо, нещо важно, което трябваше да разбера.

— Знам. Знам, че не зависи от теб.

На следващия ден отидохме с момчетата до зоомагазина и купихме гигантска клетка. Имаше ги в различни размери и когато описах Марли на продавача, той ни показа най-голямата. Беше огромна, в нея можеше да се побере и лъв. Решетките бяха от дебела стомана, имаше две солидни цилиндрични ключалки и резета, за да се затваря по-здраво вратата, подът беше от дебела стоманена ламарина. Това беше решението на проблема ни, нашият преносим затвор „Алкатраз“. Конър и Патрик пропълзяха вътре и аз затворих вратата с резетата за момент.

— Какво ще кажете, момчета? — попитах аз. — Достатъчно ли е здрава, за да задържи нашето Супер куче?

Конър, който се поклащаше до вратата с пръстчета, промушени през решетките, както би направил затворник ветеран, каза:

— Аз в затвор.

— Уади бъде нашия затворник! — пригласяше Патрик, очарован от тази перспективата.

Върнахме се вкъщи и решихме да поставим клетката до пералната машина. Преносимият „Алкатраз“ зае почти половината от мокрото помещение.

— Ела тук, Марли! — извиках аз, след като сглобих окончателно клетката.

Хвърлих вътре една бисквита „Милк Боунс“ и той доволен влезе в клетката. Затворих и заключих вратата след него, а той остана там да си изяде бисквитата, без да се безпокои за новото преживяване, което му предстоеше, известно сред специалистите по психично здраве като „принудително въдворяване“.

— Това ще е новият ти дом, когато ни няма — казах бодро аз. Марли си стоеше вътре и пухтеше доволно, все едно това изобщо не го интересуваше, после легна и въздъхна.

— Добър знак — казах на Джени. — Много добър знак.

Вечерта решихме да изпробваме новата максимално сигурна клетка. Този път дори нямаше нужда да хвърлям „Милк Боунс“, за да примамя Марли в нея. Просто отворих вратата, свирнах му и той влезе в клетката, удряйки с опашка металните решетки.

— Бъди добро момче, Марли — казах аз.

Когато слагахме децата в колата, за да отидем да вечеряме навън, Джени се обърна към мен:

— Знаеш ли какво?

— Какво? — попитах аз.

— За пръв път, откакто имаме Марли, сърцето не ми се свива от страх, че го оставяме сам — отвърна тя. — Досега винаги съм била като на тръни.

— Разбирам те много добре. Преди непрекъснато се питахме „Какво ли ще разруши нашето куче този път?“

— Да, или „Колко ли ще ни струва ходенето на кино тази вечер?“

— Нещо като руска рулетка.

— Мисля, че тази клетка е най-добрата ни инвестиция досега — каза тя.

— Трябваше да го направим много по-рано — съгласих се аз — спокойствието няма цена.

Хапнахме си чудесно на открито и сетне се разходихме по брега по залез-слънце. Момчетата цапаха из водата, гонеха чайките и хвърляха шепи пясък в океана. Джени беше необичайно спокойна. Мисълта, че Марли е на сигурно място в „Алкатраз“ и не може да нарани себе си, нито да разруши нещо, ни действаше като балсам.

— Хубава разходка беше — каза тя, докато вървяхме по пътеката към къщата.

Тъкмо щях да се съглася с нея, когато забелязах нещо с периферното си зрение, нещо отпред, което не беше съвсем наред. Обърнах се и погледнах към прозореца до входната врата. Щорите бяха спуснати, както всеки път, когато ни нямаше. Но на тридесетина сантиметра от основата на прозореца металните жалузи бяха огънати и нещо се подаваше между тях.

Нещо черно. И влажно. Залепено на прозореца.

— Какво по…? — казах аз — Как е възможно… Марли?

Отворих вратата и естествено там беше комитетът по посрещането, състоящ се от един-единствен член — нашият пес, което се въртеше из фоайето, щастлив до немай-къде, че сме се върнали. Набързо обиколихме къщата и проверихме във всяка стая и килер дали няма следи от приключенията, на които Марли вероятно се беше отдал, след като беше останал без надзор. Къщата беше в идеално състояние. Нищо не беше докоснато. Насочихме се към мокрото помещение. Вратата на клетката бе широко отворена, отметната назад като камъка върху гроба на Исус Христос сутринта на Великден. Сякаш някой таен съучастник се беше промъкнал и беше освободил нашия затворник. Клекнах до клетката, за да я огледам по-добре. Двете резета бяха дръпнати, имаше и безспорна улика — от тях още капеше слюнка.

— Това не е работа на външен човек — заключих аз. — По някакъв начин нашият Хари Худини е успял с близане да се измъкне от Голямата къща.

— Не мога да повярвам — каза Джени и добави една дума, която, за мое успокоение, децата не успяха да чуят.

Винаги сме смятали, че Марли е тъп като ряпа, но се оказа достатъчно умен, за да се сети как да използва дългия си силен език, да го провре между пръчките и да изблъска резетата от жлебовете. Беше успял да се измъкне и през следващите седмици доказа, че може да повтори номера, когато си поиска. Строго охраняваният затвор, всъщност, се превърна в нещо като негова втора къща. Понякога при завръщането си го намирахме да си почива мирно и тихо в клетката, друг път ни чакаше на прозореца до входната врата. Марли нямаше никакво намерение да се съобразява с концепцията за принудителното въдворяване.

Започнахме да укрепваме допълнително ключалките с дебел електрически кабел. Това вършеше работа за известно време, но един ден, когато на хоризонта се зададе буря и ние се прибрахме вкъщи, видяхме, че долната част на вратата на клетката е огъната нагоре като с гигантска отварачка за консерви. Паникьосан и с кървящи лапи, Марли се беше заклещил в тесния отвор, при което главата и част от гръдния му кош бяха навън, а останалата част от тялото му — вътре в клетката. Изправих, доколкото можах, огънатата врата и впоследствие започнахме да омотавам с кабел не само резетата, но и всички ъгли на вратата. Въпреки това се наложи да подсилим допълнително цялата клетка, защото Марли продължи да използва мускулната си сила, за да се измъква навън. След три месеца лъскавата стоманена клетка, която ни се струваше толкова здрава, изглеждаше така, сякаш я бяха обстрелвали с гаубица. Решетките бяха усукани и изкривени, рамката разбита, вратата не можеше да се затваря, страничните части бяха издути навън. Продължих да я укрепвам, доколкото мога, срещу мощните удари с тяло, на които я подлагаше Марли. Измамното чувство за сигурност, което тази измишльотина ни беше донесло, вече го нямаше. Всеки път, когато излизахме, макар и само за половин час, се питахме дали нашият страдащ от мания затворник няма да се измъкне и да се развилнее, разпокъсвайки канапета, дълбаейки стени и гризейки врати. Дотук бяхме с душевния мир и спокойствието.

Глава 18
Вечеря на открито

Подобно на мен, Марли не се вписваше в атмосферата на Бока Ратон. В Бока имаше (и положително все още има) огромен брой от най-малките, най-джафкащите и най-разглезените кучета на света. Дамите от сорта на Бокахонтас мъкнеха четирикраките си любимци като моден аксесоар. Човек можеше да види тези скъпоструващи, миниатюрни създания — често разкрасени с фльонги, парфюмирани, а някои дори с лакирани нокти — на най-невероятни места. Надничаха от някоя дизайнерска дамска чанта, докато чакаш на опашка за геврек, дремеха върху хавлията на стопанката си на плажа, появяваха се в някой скъп антикварен магазин, водени на инкрустиран с изкуствени диаманти повод. Най-вече можеха да се видят да обикалят града в лексуси, мерцедеси и ягуари, разположили се аристократично в скута на собственичките си. Сред тях Марли беше като недодялания комичен герой Гомър Пайл, изправил се до Грейс Кели. Те бяха фини, умни и с изтънчен вкус. Марли беше едър, тромав и душеше гениталии. Желанието му да общува с тях беше голямо, но не по-малко беше тяхното нежелание да го допуснат в своите среди.

След като изяде дипломата си за успешно завършен курс по послушание, Марли се държеше сравнително прилично по време на разходките ни, но ако съзреше нещо, което му харесва, изобщо не се колебаеше да се втурне към него, въпреки риска да се задуши. За него префинените четирикраки, които срещахме, докато обикаляме из града, определено си струваха този риск. Втурваше се в галоп всеки път, когато видеше някое от тях, дърпаше Джени или мен, примката се затягаше около врата му, той се задъхваше и започваше да кашля. И всеки път биваше отритнат високомерно не само от мини кучето, но и от неговия собственик, който дръпваше своята Фифи, Сузи или Чери, сякаш я спасява от челюстите на алигатор. На Марли обаче това не му правеше впечатление. Щом се появеше друго такова кученце, той отново се устремяваше напред, без да се притеснява, че съвсем скоро е бил отблъснат от друг подобен обект на неговите желания. Аз лично винаги съм се чувствал кофти, когато ми отказваха, затова се възхищавах на упорството му.

Храненето навън беше много популярно в Бока и редица ресторанти в града предлагаха места навън, под палмовите дървета, чийто стволове и клони бяха окичени с гирлянди от малки лампички. Това бяха местата, където можеше да се разтушиш, да пийнеш едно кафе лате и да побъбриш по мобилния си, докато компанията ти зяпа безцелно небето. Мини кучетата в Бока бяха важен елемент, допринасящ към атмосферата при храненето на чист въздух. Брачните двойки водеха питомците си с тях и връзваха поводите за масичките от ковано желязо. Кучетата се свиваха на кълбо доволни, а понякога дори сядаха на масата до стопаните си с вдигната надменно глава, като че ли ядосани от липсата на внимание от страна на сервитьорите.

Един неделен следобед с Джени решихме, че ще бъде добре да вземем децата и да похапнем навън в някой от популярните ресторанти.

— Когато си в Бока, трябва да се държиш като бокачанин — заявих аз.

Натоварихме момчетата и кучето в колата и се отправихме към „Мизнър Парк“, търговската част в центъра на града, оформена по подобие на италианска пиаца — с широки тротоари и безброй питейни заведения. Паркирахме колата и тръгнахме по главната улица, първо в едната посока, после в другата. Кой знае каква гледка сме представлявали. Джени беше стегнала коланите на момчетата в двойната количка, която някой можеше да сбърка с количка за пазар, защото беше натоварена догоре с всякакви детски джунджурии — от ябълковото пюре до мокрите кърпички. Аз вървях до нея и едва удържах Марли, целия нащрек в очакване на срещата си с някой местен мъник. Беше по-неспокоен от обичайно, въодушевен от възможността да се доближи до някое от малките, чистокръвни, подскачащи наоколо кученца, и затова здраво бях стиснал повода в ръката си. Изплезил език, той пухтеше като локомотив.

Решихме да седнем в един ресторант с по-поносими цени и изчакахме да се освободи една от масите на тротоара. Масата беше идеална — на сянка, с гледка към фонтана в средата на площада и достатъчно здрава, за да сме сигурни, че ще издържи четиридесет и пет килограмово куче. Закачих повода на Марли за един от краката й и поръчах две бири и два ябълкови сока.

— Пия за прекрасния ден и прекрасното си семейство — каза Джени и вдигна чашата си.

Чукнахме се с нея, а момчетата последваха примера ни с пластмасовите си чаши с капачки. Случи се именно в този момент. Всъщност стана толкова бързо, че не можахме да разберем какво точно става. Както си седяхме на масата на открито и вдигахме тост за чудесния ден, тя внезапно се затътрузи през морето от други маси, блъскаше се в нищо неподозиращи хора и издаваше ужасни, силни и пронизителни звуци, предизвикани от триенето в паважа. В първия миг, преди да осъзнаем какво става, решихме, че масата ни, обсебена от някаква необяснима сила, бяга от нашата недодялана семейна група, чието място определено не беше в Бока. В следващия миг разбрах, че масата ни не е обладана от духове, а от нашето куче. Марли я теглеше с пухтене напред, впрегнал цялата си мускулна сила, а поводът му се беше опънал като струна на пиано.

За част от секундата видях накъде точно се е насочил, повлякъл масата след себе си. На петнадесетина метра по-нататък един френски женски пудел пристъпваше до господарката си с вирнат нос. По дяволите, помислих си аз, каква е тази негова страст към пуделите? За момент с Джени продължихме да седим с питиетата си в ръка, момчетата бяха между мен и нея в количката си, наслаждавайки се на нашия прекрасен, непомрачен от нищо неделен следобед, като изключим факта, че масата ни се отдалечаваше от нас през тълпата. Миг по-късно вече бяхме на крак, крещяхме, тичахме, извинявахме се на хората, край които минавахме. Пръв стигнах до бягащата маса, която подскачаше и стържеше по паважа. Хванах я, запънах краката си и я задърпах с всички сили назад. Джени ме настигна и също задърпа. Имах чувството, че съм екшън герой от някакъв уестърн, който се опитва да задържи с голи ръце влак беглец, преди да излезе от релсите и да полети от скалата. Сред цялата тази лудница Джени се обърна и извика през рамо:

— Сега се връщам, момчета!

Сега се връщам? Прозвуча ми толкова обикновено, очаквано и планирано. Като че ли често ни се случваше внезапно да си кажем, о, защо пък не, може да се окаже забавно да оставим Марли да ни заведе на малка разходка с маса из града и да позяпаме по витрините, преди да се приберем у дома навреме за аперитива.

Когато най-накрая масата спря и успяхме да издърпаме Марли, който беше само на крачка от женския пудел и ужасената му стопанка, аз се обърнах да видя как са момчетата и тогава за пръв път забелязах лицата на другите клиенти, дошли да похапнат на чист въздух. Беше като сцена от рекламите на брокерската компания „Е. Ф. Хътън“, когато всички в блъскащата се тълпа млъкваха в очакване да чуят изречения шепнешком съвет в какви акции си струва да инвестират. Мъжете бяха спрели разговорите си по средата с телефони в ръка. Жените зяпаха с отворена уста. Жителите на Бока бяха възмутени. Накрая мълчанието беше нарушено от Конър.

— Уади отива разходка! — изпищя радостно той.

Един сервитьор се втурна да ми помогне да върнем масата обратно. Джени държеше Марли в мъртва хватка, а той все още не можеше да откъсне поглед от обекта на желанието си.

— Ще ви донеса други прибори — каза сервитьора.

— Няма нужда — отвърна небрежно Джени, сякаш нищо не се беше случило. — Само да платим напитките и си тръгваме.

Скоро след тази чудесна разходка из Бока и опита ни да хапнем на открито, в библиотеката ми попадна една книга, озаглавена „Лоши кучета няма“ от нашумялата британска дресьорка на кучета Барбара Удхаус. Както си личеше от заглавието, авторката беше привърженичка на същата теория, която поддържаше първата учителка на Марли, мис Власт, а именно, че единствено обърканият, нерешителен и слабоволев господар дели непоправимото куче от величието. Проблемът не е в кучетата, твърдеше Удхаус. Проблемът е в хората. След това в книгата глава след глава се даваха най-различни примери за неуместно кучешко поведение. Пишеше, че има кучета, които непрекъснато вият, ровят, бият се, сношават се или хапят. Има кучета, които мразят всички мъже, както и такива, които мразят всички жени. Кучета, които крадат от господарите си и кучета, които от ревност нападат беззащитни бебета. Има дори кучета, които имат навика да ядат собствените си изпражнения. Слава богу, казах си аз, поне не си яде изпражненията.

Прочетеното до известна степен ме успокои за нашето сбъркано куче. Постепенно бяхме стигнали до заключението, че Марли наистина е най-лошото куче на света. А ето че в книгата бяха описани куп ужасни навици, които той нямаше. Не беше зъл. Не лаеше много. Не хапеше. Не нападаше другите кучета, втурваше се към тях, воден единствено от най-добри чувства. Смяташе всеки за свой приятел. А най-хубавото беше, че не ядеше и не се търкаляше във фъшкиите си. Освен това, повтарях си аз, няма лоши кучета, само некадърни невежи стопани като Джени и мене. Наша беше грешката, че Марли е такъв.

И ето че стигнах до глава 24, „Как да живеем с психически лабилно куче“. Четях и преглъщах звучно. Удхаус описваше поведението на Марли толкова точно, че бих се заклел, че са били заедно в разнебитената му клетка. Обрисуваше неговата странна маниакалност, склонността му да руши, когато оставаше сам, издълбаните подове и сдъвканите килими. Разказваше за опитите на собствениците на такива зверове „здраво да укрепят някое място в къщата или двора, така че кучето да не може да го разпердушини“. Пишеше и за транквилантите като отчаяно (и почти във всички случаи неефективно) крайно средство, до което собствениците на псетата психопати прибягват в опитите си да ги върнат към здравия разум.

„Някои се раждат лабилни, други стават такива поради условията си на живот, но резултатът е един и същ — вместо да носят радост на стопаните си, тези кучета се превръщат в бреме, вкарват ги в разноски и често докарват цялото семейство до пълно отчаяние“, пишеше Удхаус. Погледнах към Марли, който дремеше в краката ми, и попитах:

— Да ти звучи познато?

В следващата глава, озаглавена „Анормални кучета“, Удхаус отбелязваше с примирение: „Непрекъснато повтарям на хората, че ако желаят да гледате ненормално куче, ще им се наложи да водят по-затворен живот“. С една дума, да те е страх да отидеш да си купиш литър мляко? „Вие може и да обичате анормалното си куче — продължаваше тя, — но знайте, че другите хора не трябва да страдат заради него.“ Другите хора хипотетично бяха онези, които обичат да си хапват в неделя на масите, изнесени пред някое кафене в Бока Ратон, щата Флорида?

Удхаус като че ли разказваше за нашето куче и за жалкото ни, взаимозависимо съществуване. Всичко, което беше написала, се отнасяше и за нас: безпомощните, слабоволеви господари; психически лабилното неконтролируемо куче; отломките от потрошеното ни имущество; притеснените и ядосани минувачи и съседи. Ние бяхме христоматиен случай.

— Моите поздравления, Марли — казах му аз. — Официално, ти си ненормален.

Щом чу името си, той отвори очи, опъна се, преобърна се по гръб и вдигна лапи във въздуха.

Очаквах, че накрая Удхаус ще предложи на собствениците на такава дефектна стока някакво добро решение на проблема, няколко полезни съвета, които, ако се изпълнят както трябва, могат да превърнат даже нашия маниакален еуфоричен питомец в куче, което може да се яви дори на Уестминстърския шоу парад. Но тя завършваше книгата си с далеч по-мрачна забележка: „Единствено собствениците на неуравновесени кучета наистина знаят къде, всъщност, е границата между нормалното и психически болното животно. Никой не може да реши вместо собственика как е най-добре да постъпи във втория случай. Аз много обичам кучетата и мисля, че за доброто на кучето, то трябва да бъде приспано.“

Да бъде приспано? Преглътнах мъчително. И за да не би читателят да не е разбрал добре, тя беше добавила: „Когато са изчерпани всички възможности, които дресировката и ветеринарният лекар предлагат, и когато няма надежда, че кучето някога ще води разумен и нормален живот, най-добре е — както за него, така и за стопанина му — то да бъде приспано.“

Дори и Барбара Удхаус, любителка на животни, дресьорка, която беше успяла да обучи хиляди кучета, от които собствениците им са вдигнали ръце, признаваше, че някои от тези четирикраки питомци просто не подлежат на възпитание. Ако зависеше от нея, те щяха да бъдат изпратени хуманно в големия приют за душевноболни кучета на дядо Господ.

— Не се бой, голямо момче — казах аз и се наведох да почеша Марли по корема. — Единственият ти сън в този дом ще бъде този, от който можеш да се събудиш.

Той въздъхна драматично и отново потъна в сънищата си за разгонения женски пудел.

Някъде по същото време разбрахме, че не всички лабрадори са еднакви. Породата всъщност има две различни подгрупи: английски и американски лабрадор. Английските са по-дребни и набити от американските, с по-квадратни глави и спокоен благ характер. Те са много подходящи за участие в изложения. Американските са определено по-едри, по-силни, с по-къс косъм и не толкова набити. Известни са с безкрайната си енергия и добро настроение и се използват като ловджийски и спортни кучета. Същите черти, които правят американските лабрадори ненадминати в гората, ги превръщат в проблем в домашна обстановка. Огромната им енергия, предупреждава научната литература, не трябва да се подценява.

В брошурата на един развъдник за кучета в Пенсилвания собственикът пишеше: „Толкова много хора ни питат каква е разликата между английския и американския лабрадор. Те са толкова различни, че Американския киноложки клуб възнамерява да ги обособи в две породи. Има разлика в конструкцията на тялото им, както и в характера им. Ако ви трябва спортно куче за състезания на терен, вземете си американски лабрадор. Те са атлетични, високи, без подкожна тлъстина, тънки, но извънредно енергични и лесно възбудими, затова не стават много за домашни любимци. Английските лабрадори, от друга страна, са набити, закръглени и по-ниски. Те са мили, кротки, добродушни и чаровни.“

Не ми беше нужно много време, за да разбера към кой вид принадлежи Марли. Всичко се връзваше. Слепешката бяхме избрали лабрадор, който се чувства най-добре, когато тича из пущинаците по цял ден. Отгоре на всичко бяхме попаднали на психически лабилно куче, на което иначе не му пукаше от нищо, и на което не действаха нито дресировката, нито успокоителните, нито кучешките психиатри. Беше толкова ненормално, че една опитна дресьорка на кучета като Барбара Удхаус смяташе, че е по-добре да бъде изпратено на оня свят. Страхотно, помислих си аз. Сега вече всичко е ясно.

Скоро след като книгата на Удхаус ни отвори очите за объркания мозък на Марли, един съсед ни помоли да гледаме котарака им за една седмица, докато със семейството си са на почивка. Да, разбира се, доведете го, отвърнахме ние. В сравнение с кучетата, котките се гледат много по-лесно. Те я карат на автопилот, а специално този котарак беше плашлив и все гледаше да се покрие, особено ако наоколо беше Марли. Криеше се под дивана през целия ден и излизаше, за да се нахрани, след като вече бяхме заспали. Държахме храната му нависоко, за да не може Марли да я стигне. Използваше прилежно котешката си тоалетна, която бяхме поставили дискретно в един ъгъл на оградения с мрежа вътрешен двор, където беше басейнът. Не ни създаваше никакви проблеми. Марли дори не знаеше, че в къщата има котка.

Някъде към средата на гостуването на котарака една сутрин се събудих в зори от силни, енергични удари, които тресяха матрака. Беше Марли, треперещ от вълнение до леглото. Опашката му удряше по матрака с бясна скорост. Бам! Бам! Бам! Пресегнах се да го погаля, но той заотстъпва назад. Подскачаше и танцуваше край леглото. Мамбо Марли!

— Добре де, какво има? — попитах го аз все още със затворени очи.

В отговор Марли гордо пльосна трофея си върху чистите чаршафи, само на няколко сантиметра от лицето ми. Бях все още замаян и мина цяла минута, преди да осъзная какво ни беше донесъл. Предметът беше малък, тъмен, с неопределена форма, покрит с едрозърнест пясък. След това усетих миризмата. Ужасна, остра и силна воня. Изправих се рязко и се дръпнах назад към Джени, при което тя се събуди. Показах й лъсналия на чаршафите ни подарък, домъкнат от Марли.

— Това да не е… — понечи да каже Джени, отвратена.

— Да, точно това е — отвърнах аз. — Ровил е в котешката тоалетна.

Марли едва ли щеше да бъде по-горд, ако ни беше донесъл прочутия диамант „Хоуп“. Както мъдро беше предсказала Барбара Удхаус, нашият психически лабилен, ненормален пес беше навлязъл във фазата на консумация на изпражнения.

Глава 19
Мълнията

След появата на Конър всички, които познавахме — с изключение на родителите ми католици, които се молеха за дузина малки Грогановчета — решиха, че няма да раждаме повече деца. За семействата от нашия професионален кръг, в които и двамата съпрузи работеха, нормата беше едно дете. Да имаш две деца се смяташе за екстравагантност, а три беше направо нещо нечувано. Особено като се имаше предвид трудната бременност с Конър, никой не можеше да разбере защо ни е притрябвало да се подлагаме отново на такова мъчение. Но пътя, който бяхме изминали след първите дни на брака си, когато убивахме цветя, беше дълъг. Да бъдем родители ни прилягаше. Двамата ни сина ни носеха много по-голяма радост, отколкото някога сме предполагали. Сега те определяха живота ни, и макар че ни липсваха спокойните ваканции, съботите, когато се излежавахме и четяхме книги, както и романтичните вечери, които се проточваха до късно през нощта, удоволствие ни доставяха вече други неща — разсипаното ябълково пюре, отпечатъците от мъничките нослета по прозорците, симфонията от мекото тупкане на боси крачета по коридора в ранни зори. Намирахме на какво да се усмихнем дори в най-лошите дни, защото, както всички родители осъзнават рано или късно, вече знаехме, че прекрасните ранни дни на бащинството и майчинството — дупетата с памперси, появата на първите зъбчета и неразбираемото бърборене — са като ярки проблясъци, озаряващи всекидневието на нашия живот.

И двамата въртяхме очи, когато майка ми — жена от старата школа — ни поучаваше: „Радвайте им се, докато можете, защото докато се усетите, те вече ще са пораснали“. Сега, макар че бяхме родители само от няколко години, осъзнавахме колко е права. Думите й бяха изтъркано клише, но се убедихме, че са самата истина. Момчетата растяха бързо и всяка изминала седмица беше кратка глава от живота ни, която никога нямаше да можем да препрочетем. Тази седмица Патрик смуче пръста си, на следващата вече се е отучил завинаги от този навик. Днес Конър е още бебе и лежи в бебешкото си креватче, а на другия ден вече е малко момче и използва креватчето си като трамплин. Патрик не можеше да произнася звука „л“ и когато жените му се радваха, той поставяше юмручета на хълбоците си и казваше нацупен: „Тези уеуички ми се смеят“. Все се канех да го запиша на видео, но един ден той започна да произнася „л“-то съвсем правилно и така и не успях. Месеци наред не можехме да накараме Конър да свали пижамата си, ушита като костюма на Супермен. Препускаше из къщата с развята зад него пелерина и крещеше: „Аз Супа Мен!“ И това престана изведнъж. Още един пропуснат видео спомен.

Децата са като хронометър, на който е невъзможно да не обръщаш внимание, защото е винаги пред очите ти и регистрира неумолимия ход на живота в привидно безкрайното море от минути, часове, дни и години. Невръстните ни деца растяха по-бързо, отколкото ни се искаше, и това отчасти обяснява защо решихме да си родим още едно бебе около година след като се преместихме в новия си дом в Бока Ратон. Един ден казах на Джени: „Хей, имаме четири спални. Защо не?“ Достатъчни ни бяха само два опита. И двамата не си признавахме, но страшно много ни се искаше да ни се роди дъщеря, въпреки че по време на бременността на Джени и двамата непрекъснато повтаряхме, че би било чудесно да имаме три момчета. Когато прегледът с ултразвук оправда тайната ни надежда, Джени ме прегърна през раменете и прошепна: „Толкова съм щастлива, че мога да те даря с дъщеричка.“ Аз също бях щастлив.

Не всичките ни приятели споделяха нашия ентусиазъм. Повечето реагираха на бременността, като ни питаха направо: „Планирахте ли го?“ Просто не можеха да повярват, че забременяването за трети път е нещо друго, освен случайност. И тъй като не беше случайност, изразяваха съмнение в правилността на решението ни. Една наша позната дори упрекна Джени, че ми е позволила да й направя пак бебе и попита с тон, с какъвто човек би се обърнал към някого, който току-що е приписал всичките си авоари на екзотичен култ в Гвиана: „Къде ти беше умът?“

Не ни пукаше. На 9 януари, 1997 г., Джени ми направи позакъснял коледен подарък: розовобузо момиченце с тегло три килограма и двеста грама, което нарекохме Колийн. Семейството ни вече беше пълно. Докато бременността с Конър беше изпълнена с напрежение и тревоги, този път всичко мина като по учебник. В общинската болница на Бока Ратон направо глезеха своите пациенти. В коридора, малко по-нататък от нашата стая, имаше фоайе с машина за капучино, което беше безплатно и можеше да се пие на корем. Типично за Бока. Когато бебето най-после се появи на бял свят, така се бях заредил с кофеин, че едва успях да спра треперенето на ръцете си, за да прережа пъпната връв.

Колийн беше на една седмица, когато Джени я изнесе навън за пръв път. Денят беше хладен и много приятен, аз бях с момчетата в предния двор и садяхме цветя. Марли, завързан за едно дърво наблизо, доволно лежеше под сянката му и гледаше какво става наоколо. Джени седна на тревата до него и остави спящата Колийн, настанена в преносимо кошче, на земята между себе си и него. След няколко минути момчетата махнаха на майка си да се приближи и да види какво са направили. Поведоха и двама ни към цветните лехи, а Колийн остана да спи под сянката на дървото до Марли. Завихме зад едни високи храсти, откъдето виждахме бебето, но минувачите отвън не можеха да ни видят. Обърнахме се и аз спрях, давайки на Джени знак с ръка да надзърне през храсталака. Една минаваща по улицата възрастна двойка се беше спряла и наблюдаваше сцената в предния двор с недоумение. В началото не бях сигурен какво ги е накарало да се зазяпат. След това се сетих, че от тяхното място се виждаше единствено бебето, оставено само с голямо жълтеникаво куче, което, очевидно, изпълняваше ролята на бавачка.

Стояхме зад храстите и се опитвахме да не прихнем. Марли приличаше на египетски сфинкс, легнал с кръстосани предни лапи и вдигната глава. Пухтеше доволно и на всеки две секунди протягаше муцуна към главата на бебето, за да го подуши. Бедните старци положително са си помислили, че са се натъкнали на случай на престъпно занемаряване на дете. Родителите му явно са се запили в някой бар и са зарязали невръстното си отроче в лапите на съседския лабрадор, който всеки момент може да се опита да го накърми. Като че ли посветен в номера, Марли без подкана промени позата си и опря главата си, която беше по-голяма от бебето, на коремчето на Колийн и въздъхна дълбоко, като че ли искаше да каже: „Кога най-после тези двамата ще се приберат у дома?“ Изглеждаше, че пази Колийн, и може би наистина беше така, макар че съм почти сигурен, че се опиваше от миризмата на памперса й.

Аз и Джени се ухилихме един на друг. Мисълта за Марли като детегледачка — „Куче предлага детегледачески услуги“ — беше толкова смешна, че не можехме да не се позабавляваме. Изкушавах се да изчакам още малко, за да видя как ще се развият събитията, но ми дойде наум, че един от сценариите вероятно включваше обаждане на номер 911, за да повикат полицията. Беше ни се разминало, че държахме Конър в покрития проход, но как бихме обяснили настоящия случай? („Е да, знам как изглежда, господин офицер, но той наистина има такова чувство за отговорност…“) Излязохме от храстите и махнахме с ръка на двойката. На лицата им се изписа облекчение. Слава богу, че бебето, в крайна сметка, не е било хвърлено на кучетата.

— Наистина имате доверие на кучето си — каза жената предпазливо. По тона й пролича, че според нея кучетата са свирепи и непредвидими, и че не трябва да им се позволява да се навъртат край новородени бебета.

— Все още никого не е изял — отвърнах аз.

Два месеца след раждането на Колийн отпразнувах четиридесетгодишния си рожден ден по най-неприятния начин — сам. Тази солидна възраст, четиридесет години, се смята за преломен момент, онзи момент от живота, в който казваш сбогом на бурната си младост и се отдаваш на предсказуемите удобства на средната възраст. Ако някой рожден ден си заслужава да бъде отбелязан с шумно празненство, то това е именно четиридесетият, но при мен не се получи така. Сега бяхме отговорни родители на три деца. Джени беше с малко бебе на ръце. Имаше по-важни неща, за които се налагаше да се грижим. Прибрах се у дома от работа, Джени беше страшно уморена и хапнахме набързо каквото ни беше останало отпреди. Изкъпах момчетата и ги сложих да си легнат, а в това време Джени накърми Колийн. Към осем и половина и трите деца бяха заспали, жена ми също. Отворих си една бира и седнах във вътрешния двор, загледан в многоцветните отблясъци на синята вода в осветения плувен басейн. Както винаги, Марли предано се беше настанил до мен, и докато го чешех по ушите, ми дойде наум, че в неговия живот също е настъпил този преломен момент. Бяхме го взели преди шест години. В кучешки години това означаваше, че сега е някъде в началото на четиридесетте. Беше преминал незабелязано към средната възраст, но във всяко отношение все още се държеше като малко кутре. Като изключим една поредица от упорити ушни инфекции, които наложиха намесата на д-р Джей, той беше в отлично здраве. Не се забелязваха никакви признаци, че е пораснал, или че остарява. Никога не съм смятал, че Марли може да бъде образец за подражание, но докато седях и си пиех бирата, си помислих, че той притежава тайната за добрия живот. Никога не забавяй темпото, не се обръщай назад, изживявай всеки ден с младежка енергия, кураж, любознателност и игривост. Ако смяташ, че си още малко кутре, може би си оставаш такъв, независимо какво показва календарът. Тази житейска философии съвсем не е лоша, макар че бих пропуснал онази част, която включваше късането на канапета и разрушаването на мокри помещения.

— Е, голямо момче — казах аз и притиснах бутилката си към бузата му в нещо като междувидова наздравица. — Тази вечер сме сами с теб. Наздраве за четиридесетте. Наздраве за средната възраст. Наздраве за общуването с големите кучета чак до края.

След което Марли се сви на кравай и също заспа.

Няколко дни по-късно все още ми беше криво заради самотния ми рожден ден, когато неочаквано ми се обади Джим Толпин — стар мой колега, който отучи Марли от навика да скача по хората — и ме попита дали искам да пийнем по бира на следващата вечер, в събота. Джим беше напуснал вестникарския бизнес и се захвана да учи право горе-долу по същото време, когато се преместихме в Бока Ратон. Не бяхме се чували от месеци. „Дадено“, обещах му аз, без да спра да се чудя защо ми се обажда. Джим ме взе в шест часа. Отидохме в един английски пъб, където си поръчахме хубава бира „Бас“ и започнахме да си разказваме какво ни се е случило след последното ни виждане. Прекарвахме си чудесно, както в старите времена, докато барманът не извика:

— Има ли тук някой си Джон Гроган? Търсят го по телефона.

Беше Джени и звучеше страшно разтревожена и напрегната.

— Бебето плаче, момчетата са неконтролируеми и току-що си повредих контактните лещи — проплака тя по телефона. — Можеш ли да се върнеш веднага у дома?

— Успокой се — казах аз. — Потърпи малко. Веднага си идвам.

Оставих слушалката. Барманът ми кимна с поглед, който означаваше „Нещастното копеле, държат го под чехъл“, но вместо това каза: „Съжалявам, друже“.

— Хайде — подкани ме Джим. — Ще те закарам до вас.

Свихме по нашата улица и видях, че от двете й страни са паркирани много коли.

— Някой има гости — отбелязах аз.

— Май си прав — отвърна Джим.

— Господи — възкликнах аз, когато стигнахме до нашата къща. — Я виж! Някой е паркирал дори на моята алея. Какво нахалство!

Спряхме точно зад колата, за да не може натрапникът да я изкара, и поканих Джим да влезе. Все още мърморех за нахалника, паркирал на алеята ми, без да му мигне окото, когато вратата се отвори и на прага се появи Джени с Колийн в ръце. Изобщо не изглеждаше притеснена. Всъщност беше се ухилила до уши. Зад нея имаше гайдар с шотландска поличка. Боже мой! Какво става тук? Погледнах зад човека с гайдата и видях, че някой е махнал предпазната ограда около басейна и е пуснал във водата плуващи свещи. На верандата се бяха струпали куп приятели, съседи и колеги. Направих връзката между колите отвън и всичките тези хора в къщата ми, а те междувременно извикаха задружно: „ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН, СТАРЧЕ!“

Жена ми все пак не ме беше забравила.

Накрая успях да затворя зяпналата си от изненада уста, прегърнах Джени, целунах я по бузата и прошепнах в ухото й: „Ще ти се отблагодаря по-късно за това.“

Някой отвори мокрото помещение, търсейки кошчето за боклук и оттам изскочи Марли в отлично настроение за купон. Обикаляше из тълпата, отмъкна един сандвич с моцарела и босилек от един поднос, пъхна муцуната си под миниполите на няколко дами и се втурна към разградения басейн. Успях да го хвана тъкмо когато се канеше да цопне вътре по корем, какъвто му беше обичаят, и отново го затворих.

— Не се тревожи — казах му аз. — Ще ти запазя остатъците от мезетата.

Скоро след купона, с който бях изненадан — купон, чийто успех беше увенчан от посещение на полицията посред нощ, за да ни кажат да понамалим децибелите — Марли най-после успя да докаже, че ужасният му страх от гръмотевици е съвсем основателен. Една неделя следобед бях в задния двор под мрачното надвиснало небе и разкопавах обрасъл с трева правоъгълник, където възнамерявах да засадя зеленчуци. Градинарството ми беше станало хоби и колкото по-добър ставах, толкова по-големи площи засаждах. Бях на път да превърна в зеленчукова градина целия заден двор. Докато работех, Марли обикаляше нервно напред-назад край мен. Вътрешният му барометър предусещаше наближаващата буря. Аз също я усещах, но исках да свърша започнатото и смятах да работя, докато не завали. Докато копаех, непрекъснато поглеждах към небето и наблюдавах как на няколко километра на изток над океана се събират черни буреносни облаци. Марли тихичко скимтеше и ми даваше знаци да оставя лопатата и да се приберем.

— Спокойно — казах му аз. — Бурята е все още далече.

Още не бях свършил, когато ме обзе непознато до този момент чувство, някаква пареща вибрация в тила. Небето беше придобило особен маслиненосив цвят, въздухът не потрепваше, като че някаква небесна сила беше всмукала в себе си всички ветрове. Странно, помислих си аз, като спрях да копая и се облегнах на лопатата, за да наблюдавам небето. И тогава го чух: бръмчене, пукот и пращене поради притока на енергия, подобно на това, което чуваме, когато минаваме под кабел с високо напрежение. Нещо като пфффффффт изпълни въздуха край мен, после за миг настъпи пълна тишина. Веднага разбрах, че ще се случи нещо лошо, но нямах време да реагирам. За част от секундата небето стана ослепително бяло и в ушите ми изтрещя експлозия. Не бях чувал нищо такова преди, нито при буря, нито по време на илюминации или при взривяването на стара сграда. Вълна от енергия ме удари в гърдите като невидим футболен полузащитник. Когато отворих очи, кой знае колко секунди след това, лежах с лице към земята, устата ми беше пълна с пясък, лопатата беше на три метра от мен, а върху мен се изливаше дъжд като из ведро. Марли също беше проснат с муцуна, забита в земята. Когато видя, че надигам глава, запълзя отчаяно към мен по корем, извивайки тялото си като войник, който се опитва да се промуши под бодлива тел. Стигна до мен, покатери се върху гърба ми, зарови муцуната си във врата ми и започна енергично да ме облизва. Огледах се за секунда, колкото да разбера къде се намирам, и видях, че мълнията е ударила електрическия стълб в ъгъла на двора. Проследих с очи кабела, който отиваше до къщата. Електромерът на стената беше овъглен.

— Ела — извиках аз. С Марли се вдигнахме на крака и хукнахме под проливния дъжд към задната врата, а над главите ни мълнии процепваха небето. Не спряхме, докато не се скрихме в къщата. Коленичих на пода, мокър до кости, като се опитвах да си поема дъх, а Марли се катереше по мен, ближеше лицето ми, хапеше леко ушите ми, пръскаше слюнки и сееше козина навсякъде. Беше извън себе си от страх, трепереше неудържимо, по брадата му се стичаха лиги. Прегърнах го и се опитах да го успокоя.

— Исусе, размина ни се на косъм — казах аз и усетих, че също треперя.

Той ме погледна съчувствено с големите си очи. Бяха толкова изразителни, че мога да се закълна, че почти ми говореха. Сигурен бях, че знам какво иска да ми каже. От години се опитвам да ви обясня, че това нещо убива. Но слуша ли ме някой? Сега ще ми повярвате ли?

Кучето имаше право. Може би страхът му от гръмотевиците все пак не беше толкова ирационален. Може би пристъпите на паника при първия далечен тътен бяха неговият начин да ни каже, че силните гръмотевични бури във Флорида — най-страшните в страната — не трябва да се подминават с лека ръка. Може би разрушените стени, изгризаните врати и накъсаните килими бяха резултат от опитите му да си направи устойчива на светкавици бърлога, където всички удобно да се настаним. А каква беше нашата награда? Карахме му се и го тъпчехме с транквиланти.

В къщата беше тъмно, климатиците, вентилаторите по таваните, телевизорите и няколко от електрическите ни уреди бяха изгърмели. Прекъсвачът за тока се беше стопил. Ясно беше, че ще направим някой електротехник много щастлив. Но бях жив, жив беше и моят верен другар. Джени и децата, натъпкани в безопасност в общата стая, дори не бяха разбрали, че до къщата е паднала мълния. Всички бяхме налице. Единствено това имаше значение. Издърпах Марли — кълбо от нерви, тежащо близо четиридесет и пет килограма, на скута си и се заклех пред него, че никога вече няма да пренебрегвам страха му от тази опасна природна сила.

Глава 20
Дог Бийч

За рубриката ми във вестника се налагаше непрекъснато да търся любопитни и чудати истории. Трябваше да запълвам по три колонки всяка седмица, а това значеше, че едно от най-големите предизвикателства в работата ми беше да си осигурявам все нови и нови теми. Всяка сутрин денят ми започваше с преглед на четирите всекидневника, които се издаваха в Южна Флорида, от които ограждах или изрязвах всичко по-любопитно. След това въпросът беше да намеря свой подход или различна гледна точка. Идеята за първия ми материал дойде от вестникарските заглавия. Кола, движеща се с превишена скорост, в която се бяха натъпкали осем тийнейджъри, беше паднала в един канал край Евърглейдс. Само шестнадесетгодишната девойка на волана, нейната близначка и още едно момиче бяха успели да се измъкнат от потъналата във водата кола. В тази история имаше хляб и ми се искаше да пиша за нея, но каква трябваше да бъде собствената ми, различна, гледна точка? Отидох с колата до безлюдното място, където беше станало произшествието, с надеждата, че то може да ми подскаже нещо. И наистина стана точно така, още преди да съм спрял колата. Съучениците на петте загинали деца бяха превърнали паважа в мозайка от изписани със спрей надгробни слова. Близо километър от асфалта беше плътно покрит с тези надписи. Чистото и неподправено чувство в тях беше осезаемо. С бележник в ръка започнах да преписвам епитафиите. „Погубена младост“, беше написал някой и бе нарисувал стрелка, сочеща от пътя към водата. После, там в средата на този колективен катарзис, открих точно каквото търсех — публичното извинение на младата шофьорка Джейми Бардъл. С големи, закръглени и наподобяващи детски драскулки букви, тя бе написала: „По-добре на вашето място да бях аз. Съжалявам.“ Бях намерил темата си за коментара.

Не всички теми бяха толкова мрачни. Когато една пенсионерка получи от управата на сградата, в който живееше, предупреждение да напусне жилището си, защото закръгленият й пес надвишава теглото, определено за домашни любимци, аз побързах да се срещна със закононарушителя от тежка категория. В друг случай объркана възрастна гражданка влезе с колата си в един магазин, докато се опитвала да паркира, за щастие, без да пострада никой, и аз веднага отидох да разговарям със свидетелите. Веднъж работата ми ме отведе в лагер за емигранти, на следващия ден в имението на един милионер, а на третия — до един уличен ъгъл в града. Обичах разнообразието. Харесваше ми да се срещам с различни хора, но повече от всичко ми харесваше почти пълната свобода да ходя, където и когато си искам в търсене на теми, които предизвикваха любопитството ми.

Това, което шефовете ми не знаеха, беше, че зад журналистическите ми скитания имаше план — да използвам положението си на коментатор, за да си уреждам колкото мога повече безсрамно прозрачни „работни ваканции“. Мотото ми беше „Когато фейлетонистът се забавлява, на читателя също му е забавно.“ Защо да присъствам на скучно дело по данъчни въпроси, когато можех да седя в някой открит бар в Кий Уест, с голям коктейл „Маргарита“ в ръка? Някой все пак трябваше да върши и мръсната работа, нали? Умирах да си намеря някакво извинение, за да прекарам деня, мотаейки се наоколо, за предпочитане с къси панталони и тениска, и да изпробвам различните възможности за отдих и забавления, защото бях убеден, че обществото има нужда от някого, който да ги проучи. Всяка професия си има своите оръдия на труда, а моите бяха репортерският бележник, няколко химикалки и плажната кърпа. Стана ми навик да нося, освен това крем против изгаряне и бански костюм в колата си.

Веднъж прекарах вълнуващ ден в Евърглейдс с един аероглисер[1]. Друг път обикалях бреговете на езерото Окичоби, което също беше интересно преживяване. По време на друга мисия карах велосипед по живописния щатски път А1А, който минава по брега на Атлантическия океан, за да направя репортаж от първа ръка за острия конфликт между заблудили се риби зеленушки и луднали туристи, оспорващи си шосето. Плувах с шнорхел над застрашените рифове край острова Кий Ларго, стрелях на едно стрелбище в компанията на човек, станал на два пъти жертва на обир, който се кълнеше, че повече никога няма да се остави да бъде прецакан. Веднъж цял ден се мотах на един риболовен кораб, а на другия участвах в джемсешъна на оркестър от поостарели рок музиканти. В друг случай просто се покатерих на едно дърво и седях там часове наред, като се наслаждавах на самотата. Един предприемач беше решил да изкорени с булдозери горичката, където беше дървото, и да разчисти терена за луксозен жилищен комплекс, което ме накара по този начин да отдам последна почит на това самотно природно кътче сред бетонната джунгла. Най-големият ми удар беше, когато успях да придумам редакторите да ме изпратят на Бахамските острови, за да наблюдавам отблизо надигащия се ураган, който се очакваше да удари Южна Флорида. Ураганът обаче смени посоката си и зави към морето, а аз прекарах три дни в един луксозен хотел на брега, отпивайки пиня колада и съзерцавайки ясното синьо небе.

В този дух на журналистически разследвания ми дойде идеята един ден да заведа Марли на плажа. Повечето общини бяха забранили да се водят домашни любимци по претъпканите плажове на Южна Флорида, и то с основание. Последното нещо, което летовниците искаха, беше някое мокро и потънало в пясък куче да ака, да пишка и да тръска козината си върху тях, докато те се мъчат да хванат загар. Навсякъде по тези плажове стърчаха табели с надпис „ЗАБРАНЕНО ЗА ДОМАШНИ ЛЮБИМЦИ“.

Имаше обаче едно място, малък и известен на малцина плаж, където нямаше надписи, нямаше ограничения и забрани за присъствието на четирикраките любители на водата. Плажът се намираше в едно все още незасегнато от цивилизацията кътче на окръг Палм Бийч, по средата между Уест Палм Бийч и Бока Ратон. Беше дълъг няколкостотин метра, скрит зад обрасла с трева дюна в края на една сляпа улица. Нямаше нито паркинг, нито тоалетна, нито спасител, само една недокосната от човека бяла пясъчна ивица край безбрежния океан. С течение на годините сред собствениците на домашни любимци се разнесе славата му на едно от последните безопасни убежища, където можеха да заведат кучетата си да полудуват в прибоя, без да рискуват да бъдат глобени. Мястото нямаше определено наименование и неофициално всички го знаеха като „Кучешкия плаж“, или иначе казано Дог Бийч.

Кучешкият плаж имаше свои собствени неписани правила, наложили се с времето и въведени с консенсус от собствениците на кучета, които ги налагаха чрез колективен натиск и подразбиращ се морален кодекс. Собствениците на кучета сами контролираха съблюдаването на правилата и наказваха нарушителите с унищожителен поглед и с няколко подбрани думи, когато се налагаше. Правилата бяха прости и малко на брой. Агресивните кучета не трябва да се оставят да се разхождат без повод; всички други могат да тичат свободно. Собствениците са длъжни да носят найлонови торбички и да събират фъшкиите на своите питомци. Всички боклуци, включително събраните изпражнения, се изнасят от плажа. За всяко куче се носи достатъчно количество прясна вода. И най-важното, морето в никакъв случай не трябва да се замърсява. Етикетът изискваше от собствениците при пристигането си да разходят кучетата си по дюните, далеч от водата, за да се облекчат. И след като приберяха фъшкиите на питомците си, спокойно можеха да се отправят към водата.

Бях чувал за Кучешкия плаж, но никога не бях ходил там. Сега имах повод. Вестниците бяха писали за тази забравена реликва от бързо изчезващата стара Флорида, съществувала още преди появата на високите крайбрежни постройки, платените паркинги и бомбастичните цени на недвижимите имоти. Една съветничка от управата на окръга, която беше привърженичка на благоустрояването, хвърли око на този нерегулиран плаж и започна да настоява към него да се приложат правилата, които важаха за всички други плажове в окръга. Намеренията й бяха ясни: косматите твари да бъдат обявени извън закона и да се даде достъп на широките маси до този ценен ресурс.

Веднага се заех с тази история, защото беше идеален повод да прекарам един ден на плажа за сметка на работодателите си. В една прекрасна юнска утрин смених вратовръзката и куфарчето с бански гащета и джапанки и заедно с Марли прекосихме Вътрешноконтиненталния канал. Нахвърлях в колата всички плажни кърпи, които успях да намеря. Както винаги, Марли беше изплезил език и навсякъде хвърчаха слюнки. Все едно пътувах с гейзера Олд Фейт фул. Съжалявах единствено, че чистачките на предното стъкло не са от вътрешната му страна.

Спазвайки протокола на Кучешкия плаж, паркирах на няколко преки оттам на място, където нямаше опасност да ме глобят, и поехме по една дълга улица през тих квартал, застроен с бунгала през шестдесетте години на двадесети век. Марли вървеше пред мен. Някъде на половината път един груб глас извика: „Хей, ти с кучето!“ Замръзнах, убеден, че някой разгневен местен обитател ще ме набие за това, че съм се осмелил да припаря в квартала му с „проклетото си куче“. Но гласът принадлежеше на друг собственик на четириног питомец, който се приближи към мен с огромно, водено на повод куче, и ми даде да подпиша една петиция, с която се настояваше общинските съветници да запазят Кучешкия плаж такъв, какъвто си е. Можехме дълго да обсъждаме темата, но от начина, по който се обикаляха Марли и кучето му, ми стана ясно, че е въпрос на секунди: (а) да се вкопчат в смъртоносна хватка или (б) да се качат един връз друг. Дръпнах Марли и продължихме по пътя си. Тъкмо стигнахме до пътеката за плажа, когато Марли клекна сред буренака и облекчи стомаха си. Идеално. Поне с това нямаше да имаме проблем. Прибрах в плика доказателството и казах:

— Към плажа!

Прехвърлихме билото на дюната и с изненада видях няколко души да шляпат из плитчините с кучетата си, завързани здраво на повод. Каква беше тази работа? Очаквах, че кучетата тичат свободно в колективна хармония.

— Дойде някакъв заместник-шериф — обясни ми един увесил нос собственик на куче. — Каза, че отсега нататък ще прилагат окръжната наредба и ще ни глобяват, ако пускаме кучетата си да се движат без повод.

Оказа се, че съм пристигнал твърде късно, за да се порадвам на простите удоволствия на Кучешкия плаж. Полицията, несъмнено по настояване на политически влиятелните и враждебни към Кучешкия плаж сили, затягаше примката. Послушно поведох Марли по мократа ивица заедно с другите собственици на кучета. Имах по-скоро чувството, че съм в двора за разходки на някой затвор, отколкото на последната нерегулирана плажна ивица в Южна Флорида.

Върнахме се на мястото, където бях постлал плажната си кърпа и тъкмо наливах купа вода на Марли от манерката, която носех със себе си, когато от дюната към нас се приближи гол до кръста татуиран мъж, обут в дънки с отрязани крачоли и високи обувки, който водеше мускулест и свиреп на вид питбул териер със здрава верига на врата. Питбулите са известни с агресивността си и по онова време се ползваха с особено лоша слава в Южна Флорида. Тази порода се предпочиташе от гангстери, главорези и разни бандити и често ги учеха да бъдат злобни. Вестниците бяха пълни с истории за непредизвикани с нищо нападения на питбули — понякога фатални — над животни и хора. Собственикът на питбула сигурно забеляза уплахата ми, защото извика:

— Не се безпокойте. Килър е добричък. Никога не се бие с другите кучета.

Тъкмо въздъхнах с облекчение, когато той добави с очевидна гордост:

— Но да видите само как разпаря глиган! Може да го гътне и да го изкорми за петнадесетина секунди.

Марли и питбулът Килър, изкормвач на прасета, опъваха поводите, обикаляха се в кръг и яростно се душеха. Марли не се беше бил никога през живота си и беше толкова по-едър от повечето кучета, че не се плашеше от никакви предизвикателства. Когато едно куче се опита да се сбие с него, той дори не разбра за какво става въпрос. Просто подскачаше и заемаше стойка, приканваща за игра, със задник нагоре, въртяща се опашка и глуповата, щастливо усмихната физиономия. Но досега не се беше изправял срещу обучен убиец и изкормвач на дивеч. Представих си как Килър се хвърля внезапно към гърлото на Марли, захапва го и не го пуска. Собственикът на Килър ги наблюдаваше безучастно.

— Ако не си диво прасе, ще те умори от близане — каза той.

Съобщих му, че ченгетата току-що са били тук и всеки, който не се подчини на заповедта да води кучето си на повод, ще бъде глобяван.

— Предполагам, че ще следят строго за изпълнението й — отбелязах аз.

— Глупости — провикна се той и плю на пясъка. — Водя кучетата си тук от години. На Кучешкия плаж не ти трябва повод. Глупости!

Междувременно той откачи тежката верига, Килър се втурна в галоп по пясъка и скочи във водата. Марли се изправи на задните си крака и заподскача. Погледна към Килър, после към мен. После пак към Килър и обратно към мен. Лапите му тупаха нервно по пясъка, той заскимтя тихо и продължително. Знам какво щеше да ме попита, ако можеше да говори. Огледах дюните, не се виждаха ченгета. Погледнах към Марли. Моля те! Моля те! Моля те! Ще бъда послушен. Обещавам.

— Хайде, давай, пусни го — каза собственикът на Килър. — Кучетата не са създадени да живеят, вързани на въже.

— О, по дяволите — казах аз и откачих повода. Марли се спусна като стрела към водата, като не пропусна при тръгването си да ни засипе с пясък. Бухна се в прибоя, точно когато дойде една голяма вълна, която го потопи. След секунда главата му отново се появи на повърхността и веднага, щом стъпи на крака, приложи обратен захват на питбула Килър, при което и двамата паднаха във водата. Претърколиха се заедно под една вълна и аз затаих дъх, притеснен, че Марли може неволно да събуди убиеца в кучето изкормвач. Но когато отново изплуваха на повърхността, и двамата въртяха опашки, а муцуните им бяха ухилени. Килър скачаше върху гърба на Марли, Марли върху неговия и челюстите им игриво прищракваха около гърлата им. Гонеха се до брега и обратно, при което от двете им страни във въздуха се издигаха фонтани вода, подскачаха на два крака, танцуваха, боричкаха се, гмуркаха се. Мисля, че дотогава, а и досега, не бях виждал такава неподправена радост.

Другите собственици последваха примера ни и скоро всички кучета — около дузина на брой — тичаха свободно. Те се разбираха чудесно. Собствениците им спазваха правилата. Беше си Кучешкия плаж, какъвто трябваше да бъде. Това беше истинската Флорида, недокосната и волна, Флорида от една вече забравена епоха, място, все още непревзето от настъплението на прогреса.

Имаше само един малък проблем. Цяла сутрин Марли непрекъснато пиеше морска вода. Вървях след него с купата прясна вода, но той се беше отдал на лудориите и не му беше до пиене. Няколко пъти го отведох до купата и му наврях носа в нея, но той се извръщаше, сякаш му бях сипал оцет, и бързаше да се върне към Килър — новият му най-добър приятел — и другите кучета.

Навлязъл в плитчините, от време на време той спираше да играе и лочеше още солена вода.

— Престани, глупчо! — извиках му аз. — Ще започнеш да…

Преди да успея да довърша, опасенията ми се сбъднаха. Очите му се изцъклиха странно и от червата му се надигна ужасен гъргорещ звук. Той изви гръб, отвори и затвори устата си няколко пъти, като че ли се опитваше да прочисти гърлото си от нещо, заседнало там. Раменете му се надигнаха, коремът му се присви. Побързах да завърша изречението си:

— … повръщаш.

В момента, когато изрекох тази дума, Марли изпълни предсказанието ми и стори нещо недопустимо за Кучешкия плаж. ГУААААААААКК!

Втурнах се да го издърпам от водата, но беше твърде късно. Нищо не можеше да спре това, което бе започнало. ГУААААААААКК! Видях изядената на вечеря кучешка храна да плува по повърхността на водата и чудно защо, тя изглеждаше точно така, както беше влязла. Забелязах също и няколко издайнически царевични зърна, които бе отмъкнал от чиниите на децата, капачка от кутия за мляко и откъснатата глава на миниатюрно войниче играчка. Всичко свърши за по-малко от три секунди и в момента, когато стомахът му се изпразни, Марли вдигна жизнерадостно поглед, сякаш искаше да каже: Е, май се пооправих — кой иска сега да поиграем на сърф? Огледах се притеснено наоколо, но изглежда, че никой не беше видял какво стана. Другите собственици се занимаваха с кучетата си, една майка наблизо помагаше на малкото си момиченце да построи пясъчен замък, имаше и няколко души, които се печаха на слънце, легнали по гръб със затворени очи. Слава богу, помислих си аз, влязох във водата там, където Марли беше повърнал и се опитах да разпръсна доказателствата за провинението му, пляскайки с ръце и крака, с привидно безгрижна физиономия на лицето. Какъв срам! Добре че никой не ни видя. Въпреки че технически бяхме нарушили Правило № 1 на Кучешкия плаж, казах си аз, вредата все пак не беше непоправима. В крайна сметка, ставаше въпрос просто за несмляна храна. Рибите щяха да са ни благодарни за нея… Извадих капачката от кутия за мляко и главата на войничето от водата и ги сложих в джоба си, за да не оставяме боклук.

— Слушай сега — казах строго аз и хванах Марли за муцуната, за да го накарам да ме погледне в очите. — Престани да пиеш солена вода. Какво куче си ти, щом не знаеш, че не се пие морска вода?

Помислих си дали да не го изведа от плажа и да прекратя авантюрата ни, но той ми изглеждаше вече добре. В стомаха му едва ли беше останало нещо. Белята беше станала, но се бяхме отървали, без да ни забележат. Освободих го и той препусна по плажа, за да се присъедини отново към Килър.

Това, за което не се сетих, беше, че стомахът на Марли може и да бе празен, но не и червата му. Водата блестеше ослепително на слънцето и аз присвих очи, за да видя как Марли лудува с останалите кучета. Докато го наблюдавах, той изведнъж изостави играта и започна да се върти в кръг в плитчината. Познавах много добре тези кръгови маневри. Така правеше всяка сутрин в задния двор, когато се канеше да се изака. За него това беше ритуал, като че ли имаше някакво значение къде точно ще остави своя „подарък“ за света. Понякога се въртеше по цяла минута и дори повече, докато улучи идеалното късче земя. А в момента изпълняваше ритуала си в плитчините на Кучешкия плаж, на славната граница между цивилизацията и дивата природа, където никое куче не бе посмяло да остави фъшкиите си досега. Марли зае клекнало положение. Този път имаше публика. Таткото на Килър и още няколко собственици на кучета бяха на няколко метра от него. Майката и дъщеричката й се бяха извърнали от пясъчния замък и гледаха към морето. Приближиха се мъж и жена, които се разхождаха по мокрия пясък, хванати за ръце.

— Не — прошепнах аз. — Моля те, господи, не.

— Хей — извика някой. — Прибери си кучето!

— Накарай го да спре! — изкрещя друг.

При тези тревожни викове хората, които се печаха на слънце, се надигнаха да видят за какво е тази врява.

Спуснах се да измъкна Марли от водата, преди да е станало твърде късно. Ако можех да го стигна и да го издърпам, преди да е направил белята, може би щях да предотвратя ужасното унижение, поне временно, докато го отведа на безопасно място зад дюните. Докато спринтирах към него, имах чувството, че съм напуснал тялото си и се наблюдавам отстрани. Тичах, но виждах всичко отгоре, всичко минаваше пред очите ми като на филм, кадър след кадър. Всяка моя стъпка сякаш ми отнемаше цяла вечност. Краката ми се удряха в пясъка с тъп звук. Ръцете ми се размахваха във въздуха напред-назад, лицето ми беше сгърчено в агония. Докато тичах, сцените край мен се редуваха в забавен каданс: млада жена, която се пече на плажа, прикрила с горнището на банския гърдите си с една ръка, а другата е поставила пред устата си; Майката, която взима детето си на ръце, за да се махнат от мократа ивица; собствениците на кучета с изписана на лицата им гримаса на отвращение, които сочат с пръст; таткото на Килър, с издут жилест врат, който крещи. Марли беше престанал да се върти и клечеше с отправен към небесата поглед, като че ли си казваше молитвата. Чух собствения си глас, който се издигна над врявата и премина в странно гърлен, неестествен, протяжен вик:

— Нееееееееееееее!

Почти го бях стигнал, бях само на около метър от него.

— Марли, не! — изкрещях аз. — Не, Марли, не! Не! Не! Не!

Нямаше никаква полза. Точно когато стигнах до него, последва залп от редки изпражнения. Всички отскочиха назад и се втурнаха към височината, отвратени. Собствениците грабнаха кучетата си. Плажуващите бързо вдигнаха хавлиите си. После всичко свърши. Марли изприпка навън от водата, разтърси доволно козината си и се обърна да ме погледне, като пръхтеше радостно. Извадих найлоновата торбичка от джоба си и тя увисна безпомощно във въздуха. Веднага разбрах, че не ми върши никаква работа. Вълните се разбиваха и отнасяха към брега фъшкиите на Марли.

— Човече — каза таткото на Килър с глас, който ме накара да разбера как се чувстват глиганите в мига преди последния фатален удар на неговото куче изкормвач. — Това не беше гот.

Не, изобщо не беше гот. Марли и аз бяхме нарушили свещеното правило на Кучешкия плаж. Бяхме замърсили водата.

При това неведнъж, а два пъти. И бяхме провалили сутринта на всички. Време беше да се оттеглим.

— Съжалявам — промърморих аз, докато закачах повода на Марли. — Нагълта се с много солена вода.

В колата метнах една кърпа върху Марли и го затърках енергично. Колкото повече търках, толкова повече той тръскаше козината си и скоро бях целият в пясък, пръски и косми. Искаше ми се да му се ядосам. Искаше ми се да го удуша. Но беше много късно. Освен това, кой не би повърнал, след като е изпил един галон морска вода? Както много други от престъпленията на Марли, и това не беше злонамерено или умишлено. И целта му, разбира се, не беше да ме унижи публично. Просто беше притиснат от повика на природата и направи, каквото направи. Вярно, не на подходящото място и в подходящото време и при това пред хората, пред които не трябваше да прави такива неща. Но аз знаех, че моят питомец е жертва на ограничените си умствени способности. Той беше единственото животно на целия плаж, което бе имало глупостта да се налива с морска вода. Кучето ми си беше ненормално. Как бих могъл да му се сърдя?

— Не е нужно да изглеждаш толкова доволен от себе си — казах аз, докато го качвах на задната седалка. Но той беше щастлив. Едва ли щеше да бъде по-щастлив, ако му бях купил собствен остров в Карибите. Онова, което не знаеше, беше, че за последен път лапите му бяха стъпили в морска вода. Дните му — или, по-скоро, часовете му — на плажен гларус бяха минало свършено.

— Е, Солено куче — казах аз на път за вкъщи, — този път прекали. Ако забранят на кучетата да ходят на Кучешкия плаж, ще знаем защо.

Няколко години по-късно стана точно така.

[1] Плоскодънна моторна лодка, подходяща за блатата на Флорида, задвижвана от самолетна перка, монтирана високо над кърмата й. — Б.Пр. ↑

Глава 21
Със самолет на север

Скоро след като Колийн навърши две години, без да искам предизвиках поредица от съдбоносни събития, в резултат на които напуснахме Флорида. Всичко стана с едно кликване на мишката. Бях приключил материалите си за рубриката рано през деня и ми остана да убия половин час, докато чакам редактора. Хрумна ми да прегледам уебсайта на едно списание, за което се бях абонирал скоро, след като купихме къщата си в Уест Палм Бийч. Списанието се казваше „Органик Гардънинг“. Основано през 1942 г. от ексцентрика Джеръм Ървинг Родейл, то се беше превърнало в библия на движението за завръщане към природата, станало особено популярно през шестдесетте и седемдесетте години на двадесети век.

Родейл бил нюйоркски бизнесмен и се занимавал с електрически ключове, но се разболял. Вместо да потърси помощ от съвременната медицина, той се преместил от града в една малка ферма до градчето Емаус, Пенсилвания, и започнал да обработва земята. Не вярвал в съвременните технологии и смятал, че противно на общоприетото мнение, модерните методи, свързани с употребата на химически пестициди и торове, няма да спасят американското земеделие. Според теорията му химикалите постепенно отравят земята и обитателите й. Ето защо Родейл започнал да експериментира с методи, близки до природните процеси. Струпал във фермата си големи купчини от гниещи растения, които, след превръщането им в богат черен хумус, използвал за наторяване и естествено подобряване на почвената структура. Покривал градинските лехи с дебел пласт слама, за да попречи на развитието на плевели и да задържи влагата. Засявал почвообогатяващи култури, като детелина и люцерна, които след разораването си връщали в почвата хранителните вещества. Вместо да пръска с препарати за унищожаване на вредителите, той пускал хиляди калинки и други полезни насекоми, които ги използвали за храна. Падал си особняк, но теориите му доказали правотата си. Градината му процъфтявала, както и здравето му. Успехите си публикувал в своето списание.

По времето, когато започнах да чета „Органик Гардънинг“, Родейл беше отдавна покойник, както и неговият син, Робърт, превърнал издателството на баща си „Родейл Прес“ в печелеща милиони долари компания. Списанието не се списваше и редактираше много добре. Преглеждайки го, човек добиваше впечатлението, че се прави от група запалени, но непрофесионални последователи на Родейловата философия, от хора, отлични като градинари, но без каквато и да е било професионална журналистическа подготовка. По-късно разбрах, че случаят е точно такъв. Въпреки това философията на органичното градинарство за мен придобиваше все повече смисъл, особено след спонтанния аборт на Джени и подозренията ни, че може би причината за него бяха пестицидите, които бяхме използвали. По времето, когато се роди Колийн, дворът ни беше малък оазис на органичното растениевъдство сред морето от градини в предградията, където масово се използваха изкуствени торове, хербициди и пестициди. Минувачите често се спираха, за да се възхитят на прекрасната градина пред къщата ни, за която се грижех с нарастваща страст. Почти винаги ми задаваха един и същ въпрос: „Какво й слагате, че изглежда толкова хубава?“ Когато отвръщах, че не слагам нищо, те ме поглеждаха неспокойно, като че ли се занимавах с подривна дейност в добре подредения, хомогенен и конформистки Бока Ратон.

В онзи следобед, докато се ровех в службата из страниците на organicgardening.com, попаднах на бутон, обозначен „Кариери“. Кликнах върху него, макар че още не съм много сигурен защо. Обичах работата си на водещ на рубрика. Харесваше ми взаимодействието с читателите, което имах всеки ден. Обичах свободата да избирам сам темите си и да бъда сериозен или ироничен в зависимост от собственото ми желание. Обичах нюзрума и странните, умни, невротични и идеалистично настроени хора, които редакцията ни привличаше. Обичах да съм в центъра на най-важните събития за деня. Нямах никакво желание да зарежа вестниците заради една задрямала издателска компания насред нищото. Въпреки това се заех да прегледам обявите за работа в „Родейл“, по-скоро от любопитство, отколкото заради нещо друго, но някъде по средата на списъка внезапно спрях. „Органик Гардънинг“, водещото списание на компанията, търсеше нов отговорен редактор. Сърцето ми пропусна един удар. Често бях мислил колко по-различно може да стане списанието в ръцете на един добър журналист и ето, че сега имах този шанс. Беше лудост, беше абсурд. Кариера като редактор на материали за карфиол и органична тор? За какво ми е притрябвало?

Вечерта споделих с Джени за свободното място. Очаквах да ми каже, че съм си загубил ума, щом изобщо мисля по въпроса. Но тя ме изненада, защото ме посъветва да изпратя автобиографията си. Идеята да напуснем горещината и влагата, стълпотворението и престъпленията в Южна Флорида и да ги заменим с по-прост живот близо до природата й харесваше. Липсваха й четирите сезона и планините. Липсваха й падащите листа през есента и пролетните нарциси. Липсваха й ледените висулки и ябълковия сайдер. Искаше децата ни и кучето ни, да изпитат чудото на зимната фъртуна, колкото и нелепо да звучи това.

— Марли никога не е гонил снежна топка — каза тя, като галеше козината му с босия си крак.

— Наистина основателна причина да сменя работата си — отбелязах аз.

— Направи го, ако не за друго, просто от любопитство — каза тя. — За да видиш какво ще стане. Ако ти предложат мястото, винаги можеш да се откажеш.

Трябва да призная, че споделях мечтите й да се преместим отново на север. Колкото и да бяха приятни дванайсетината ни години в Южна Флорида, бях роден на север и не престанах да чувствам липсата на три неща: планините, редуването на сезоните и обширните равнини. Въпреки че обикнах Флорида с нейната мека зима, пикантни ястия и комично избухлива смесица от хора, не бях престанал да мечтая някога да се завърна в моя рай — не място с размерите на пощенска марка в сърцето на Бока Ратон с безбожно високите му цени, а истинско парче земя, където мога да копая, да цепя дърва за огрев и да скитам на воля из горите с кучето до мен.

Подадох молба, убеден, че всичко е на майтап. Две седмици по-късно телефонът иззвъня. Обаждаше се внучката на Джеръм Родейл, Мария Родейл. Бях изпратил писмо до „Уважаемия отдел за човешки ресурси“ и бях толкова изненадан, че ми се обажда собственичката на компанията, че я помолих да повтори фамилното си име. Мария лично се интересуваше от списанието, основано от нейния дядо, и възнамеряваше да му възвърне предишната слава. Беше убедена, че за да постигне целта си й трябва професионален журналист, а не още един ревностен привърженик на органичното градинарство. Освен това искаше да се публикуват по-сериозни и значими статии за околната среда, генетичното инженерство, интензивното земеделие и разрастващото се органично земеделие.

Пристигнах за интервюто с намерението да се държа на положение, но харесах мястото, още щом потеглих от летището и завих по един двупосочен селски път. На всеки завой пред мен се разкриваше пейзаж като от пощенска картичка: тук каменна фермерска къща, там покрит мост. Ледени поточета бълбукаха надолу по планинските склонове, а нивята се стелеха чак до хоризонта, подобно на златоткани божии одежди. Още повече, че беше пролет и всички дървета в долината Лихай бяха отрупани с цвят. Слязох от колата до един самотен пътен знак и застанах в средата на пътя. Докъдето ми стигаха очите, виждах само гори и ливади. Никакви коли, хора или сгради. Обадих се на Джени от първата телефонна будка, която видях:

— Няма да повярваш, че има такова място — казах аз.

Два месеца по-късно хората от фирмата за пренасяне на мебели натовариха имуществото ни на един гигантски камион. Пристигна автовоз, за да откара колата и минивана ни. Предадохме ключовете от къщата на новите й собственици и прекарахме последната си нощ във Флорида в дома на едни съседи. Спахме на пода, с Марли, проснал се между нас.

— Лагер в къща! — изпищя Патрик щастливо.

На следваща сутрин станах рано и изведох Марли за последната му разходка на територията на Флорида. Той душеше, дърпаше се и подскачаше, докато обикаляхме квартала, спираше се да вдигне крак при всеки храст и пощенска кутия, покрай която минавахме, в щастливо неведение за коренната промяна, която му готвех. Бях купил една здрава пластмасова клетка, в която щяхме да го качим на самолета. Изпълнявайки съвета на д-р Джей, след разходката отворих устата на Марли и напъхах двойна доза успокоителни в гърлото му. Когато съседът ни откара на международното летище на Палм Бийч, Марли беше съвсем отпуснат и със зачервени очи. Ако го бяхме завързали за ракета, така и нямаше да забележи.

На терминала кланът Гроган представляваше доста комична гледка: две страшно развълнувани момчета, които препускаха в кръг, гладно бебе в количка, двама силно стресирани родители и дрогирано куче. И за да бъде описанието пълно, трябва да добавя останалата част от менажерията ни: две жаби, три златни рибки, рак отшелник, охлюв на име Слъги и кутия с живи щурци за храна на жабите. Докато чакахме на опашката за регистрация на пътници, аз сглобих пластмасовата клетка. Беше най-голямата, която успях да намеря, но когато стигнахме до гишето, една жена в униформа погледна Марли, погледна клетката, после отново към Марли и заяви:

— Не мога да разреша това куче да бъде качено на самолета в този контейнер. Много е малък.

— В зоомагазина ми казаха, че това е клетка за големи кучета — опитах се да я умилостивя аз.

— Според правилника на Федералното управление на гражданската авиация кучето трябва да може спокойно да стои изправено и да се обръща в клетката — обясни тя и добави скептично: „Хайде, опитайте.“

Отворих вратата и повиках Марли, но той нямаше никакво намерение да влезе доброволно в тази затворническа килия. Бутах, ръчках, увещавах, опитвах се да го примамя, но той не помръдваше. Къде бяха кучешките бисквити, когато ми трябваха? Претърсих джобовете си за нещо, с което да го прилъжа, и накрая измъкнах кутийка с ментови бонбони за свеж дъх. Щяха да свършат работа. Взех един и го тикнах под носа му.

— Искаш ли ментово бонбонче, Марли? Хайде, иди да си го вземеш! — Хвърлих бонбона в клетката. Естествено, той захапа въдицата и влезе в клетката с доволно изражение на лицето.

Дамата беше права, клетката не му беше по мярка. Трябваше да се свие, за да не удря главата си в тавана. Носът му допираше стената в дъното, но дори при това положение задницата му стърчеше от отворената врата. Свих му опашката, натиках го вътре и затворих вратата.

— Нали ви казах? — казах аз, с надеждата, че ще одобри клетката.

— Трябва да може да се обръща вътре — отбеляза тя.

— Обърни се, момче — дадох му аз знак с ръка и подсвирнах лекичко. — Хайде, обърни се.

Той ме погледна през рамо с очите си на наркоман и с глава, опряна в тавана, като че ли очакваше да му обясня как да извърши този подвиг.

Ако не се обърнеше, авиокомпанията нямаше да позволи да бъде качен на самолета. Погледнах часовника си. Имахме дванадесет минути, за да минем през проверката за безопасност, да прекосим чакалнята и да се качим в самолета.

— Хайде, Марли! — умолявах го аз отчаяно. — Хайде, направи го!

Щракнах с пръсти, разклатих металната врата на клетката и започнах да издавам мляскащи звуци, все едно го целувам.

— Хайде де — настоявах аз. — Обърни се. — Тъкмо се канех да падна и да го моля на колене, когато чух някакъв трясък, последван почти веднага от гласа на Патрик:

— Опа — каза той.

— Жабите избягаха! — изкрещя Джени и хукна да ги гони.

— Жабчо! Квак! Върнете се! — викаха момчетата в един глас.

Жена ми лазеше на колене из терминала, но жабите предвидливо се държаха на дистанция от един скок пред нея. Хората край нас започнаха да спират и да се зазяпват. От разстояние жабите изобщо не се виждаха и отстрани се създаваше впечатлението, че някаква побъркана жена, с торба памперси на врата й, пълзи наоколо, сякаш още сутринта е гаврътнала няколко чаши. От изражението на лицата им си личеше, че очакват да започне да вие всеки момент.

— Извинете ме за малко — казах аз на служителката на авиокомпанията с възможно най-спокоен тон и запълзях заедно с Джени на четири крака.

След като допринесохме, колкото можем, за забавлението на тълпата от пътници, най-после успяхме да хванем Жабчо и Квак, точно когато се канеха да направят последния си скок към свободата навън от автоматичната врата. Когато се обърнахме, чух страхотна дандания, която се носеше от кучешката клетка. Тя цялата се тресеше и се клатушкаше по пода. Надникнах вътре и видях, че Марли по някакъв начин е успял да се обърне.

— Виждате ли? — казах аз на служителката от багажното. — Може да се обърне, няма проблем.

— Добре — отвърна тя свъсено. — Но наистина прекалявате.

Двама работници натовариха клетката с Марли върху една количка и го откараха. Останалата част от семейството се втурна към самолета. Стигнахме до вратата, точно когато стюардесите затваряха люка. Дойде ми наум, че ако изпуснем полета, Марли ще пристигне сам в Пенсилвания и може да се разиграе такава бурна сцена, за която дори не исках да мисля.

— Чакайте! Чакайте! — крещях аз и бутах Колийн пред себе си. Момчетата и Джени бяха на пет метра зад мен.

Настанихме се на местата си и най-после въздъхнах с облекчение. Бяхме решили проблема с Марли. Хванахме жабите. Успяхме да се качим на самолета. Следваща спирка — Елънтаун, щата Пенсилвания. Сега вече можех да се отпусна. Видях през прозореца как количката с кучешката клетка спира до самолета.

— Вижте — казах на децата. — Това там е Марли.

Те помахаха с ръце през прозореца и извикаха:

— Здрасти, Уади!

Двигателите заработиха на бързи обороти, стюардесата ни инструктира за предпазните мерки и аз измъкнах едно списание. Тогава видях Джени да замръзва на мястото си пред мен. След това го чух и аз. Изпод краката ни, дълбоко от търбуха на самолета, долиташе приглушен, но все пак ясно доловим звук. Беше будещ жалост, печален звук, нещо като прастар див зов, който започна постепенно и се извиси. О, Исусе, той е там долу и вие. За сведение, лабрадорите не вият. Вият кучетата от породата бигъл. Вият вълците. Лабрадорите не вият, поне не в истинския смисъл на думата. Марли преди на два пъти се беше опитвал да вие, и двата пъти в отговор на сирената на минаваща полицейска кола, с отметната назад глава и закръглена като „О“ уста, при което се беше разнесъл най-покъртителният звук, който бях чувал. Приличаше по-скоро на звука, който издаваме, когато правим гаргара, отколкото на отговор на зова на дивото. Но сега виеше, това беше извън всякакво съмнение.

Пътниците вдигнаха поглед от вестниците и романите, които четяха. Една стюардеса, която раздаваше възглавници, спря и наклони озадачено глава. Една жена от другата страна на пътеката се извърна към съпруга си и му каза:

— Слушай. Чуваш ли го?

Джени гледаше право пред себе си. Аз бях забол поглед в списанието си. Ако ни попитаха, щяхме да отречем, че сме собственици на виещото създание.

— Уади тъжен — каза Патрик.

Понечих да го поправя и да му кажа, Не, сине, тъжно е някакво странно куче, което не сме виждали преди, и което не познаваме. Но само вдигнах списанието си по-високо, за да закрия лицето си, следвайки почина на безсмъртния Ричард Никсън за правдоподобното опровержение. Шумът на реактивните двигатели премина в свистене и самолетът зарулира по пистата, заглушавайки печалния вой на Марли. Представях си го там долу в багажното отделение, сам в тъмното, уплашен, объркан, дрогиран, неспособен дори да стои на краката си. Представих си рева на двигателите, който в объркания мозък Марли изглеждаше като още една гръмотевична буря, мятаща мълнии, за да го унищожи. Горкият! Не ми се искаше да призная, че кучето е мое, но знаех, че през целия полет ще се тревожа за него.

Самолетът едва-що беше излетял, когато долових друг лек шум. Този път се чу гласът на Конър:

— Опа.

Погледнах надолу и след това още веднъж забих поглед в списанието си. Правдоподобно опровержение. След няколко секунди се огледах предпазливо. Когато се убедих, че никой не ни гледа, аз се приведох напред и прошепнах в ухото на Джени:

— Не се оглеждай, но имай предвид, че щурците избягаха.

Глава 22
В земята на моливите

Настанихме се в къща с пристройки с двор от близо два акра, кацнала на склона на стръмен хълм. Или по-скоро малка планина. Изглежда, че сред местните жители липсваше съгласие по въпроса. В имота ни имаше ливада, където можехме да берем диви малини, гора, където можех да режа колкото си искам дърва за огъня, и малка, захранвана от пролетното топене на снеговете рекичка, където децата и Марли установиха, че могат добре да се изпоцапат с кал. Имаше огнище и безкрайни възможности за градинарство, бяла островърха църква на съседния хълм, която се виждаше от кухненския ни прозорец, когато през есента дърветата оставаха без листа.

В новия си дом имахме съсед, като че ли специално избран за някакъв исторически филм. Приличаше на мечка, беше с оранжева брада и живееше в каменна фермерска къща, строена в края на 18 в.. В неделя обичаше да седи на задната си веранда и да стреля с пушката си по дърветата в гората просто за удоволствие, което изнервяше и плашеше Марли. През първия ден в новата ни къща той ни навести с бутилка домашно приготвено вино от диви череши и кошница, пълна с най-едрите къпини, които някога бях виждал. Представи се като Изкопчията. Както заключихме от прякора му, Изкопчията си вадеше хляба с копаене. Ако ни се налагало да копаем дупки или да местим купчини пръст, трябвало само да му викнем и той веднага щял да дойде с една от големите си машини.

— Ако ударите елен с колата си, обадете ми се — каза той с намигване. — Ще го разфасоваме и ще си го разделим, преди горският да се усети.

Нямаше никакво съмнение, че вече не сме в Бока.

В тази нова за нас пасторална идилия липсваше само едно нещо. Минути след като поехме по пътя към новия си дом, Конър ме погледна с очи, от които капеха едри сълзи, и заяви:

— Мислех, че в Пенсилвания има моливи[1].

За момчетата ни — единият вече на седем, а другият на пет години — това разваляше цялата работа. Като се имаше предвид името на щата, в който се бяхме преместили, и двамата очакваха да видят яркожълтите пособия за писане да висят като плодове по клоните на храстите и дърветата — протягаш ръка и си откъсваш, колкото ти трябват. Когато се оказа, че не е така, бяха направо съкрушени.

Това, което липсваше в имота ни в смисъл на училищни пособия, се компенсираше от присъствието на скунксове, опосуми, мармоти и отровен бръшлян, който растеше в изобилие в покрайнините на гората и се увиваше като змии по дърветата. Хващаше ме уртикария само при вида му. Една сутрин, докато правех кафето, надникнах през кухненския прозорец и видях, че ме гледа великолепен мъжки елен с осем разклонения на рогата. Веднъж семейство диви пуйки прекоси задния ни двор сутринта, кълвейки, каквото намерят. В един съботен ден с Марли се разхождахме из гората на склона под нашата къща и попаднахме на ловец, който залагаше капани за норки. Ловец на норки! Почти в задния ни двор! Какво не биха дали дамите от рода на Бокахонтас, за да се свържат с такъв човек.

Животът сред природата беше спокоен и приятен, но и малко самотен. Пенсилванските холандци бяха любезни, но предпазливи с външните хора. А ние определено бяхме външни хора. След многолюдните тълпи и опашки в Южна Флорида би трябвало да съм доволен от самотата. Но вместо това, особено в първите месеци, мрачно размишлявах върху решението да се преместим на място, което другите, очевидно, избягваха.

Марли, от друга страна, не се тормозеше с такива черни мисли. Като изключим пукотът на пушката на Изкопчията, новият провинциален живот му пасваше идеално. За куче с повече енергия, отколкото разум, как можеше да не му харесва? Тичаше по моравата, провираше се през къпинаците, цапаше в потока. Мисията в живота му беше да хване един от безбройните зайци, които смятаха градината ми за свой собствен салатен бар. Щом видеше някой заек да хрупа салатите, той се втурваше да го преследва надолу по хълма, ушите му се развяваха, лапите му тупаха по земята, а лаят му цепеше въздуха. Беше тих, колкото духов оркестър, и никога не успяваше да се приближи на повече от три-четири метра от набелязаната плячка, която офейкваше с подскачане на сигурно място в гората. Верен на себе си, Марли не губеше оптимизма си, че успехът го чака зад ъгъла, така да се каже. Обръщаше се кръгом и въртеше опашка, без ни най-малко да се обезкуражи. Пет минути по-късно отново погваше някой заек. За щастие, опитите му да издебне скункс не бяха по-успешни.

Настъпи есента и с нея той си намери една нова палава игра — атакувай купчините листа. Във Флорида листата на дърветата не окапваха есенно време и Марли определено беше убеден, че падащите от небето листа са подарък, специално предназначен за него. Докато събирах с греблото жълтите и червени листа и ги трупах на грамадни купчини, той седеше, наблюдаваше ме търпеливо, не бързаше и чакаше да дойде подходящия момент, за да нанесе удара си. След като купчината беше достатъчно висока, той се промъкваше с пълзене и се приготвяше за скок. На всеки няколко стъпки спираше с вдигната във въздуха предна лапа и душеше въздуха като лъв в резервата Серенгети, който дебне нищо неподозираща газела. След това, точно когато се облягах на греблото, за да се полюбувам на произведението си, той се впускаше напред, прекосяваше моравата на няколко скока, прелиташе последните метри и се пльосваше по корем в средата на купчината, ръмжеше, въргаляше се, блъскаше, ровеше, щракаше с челюсти и по неизвестна за мен причина яростно гонеше опашката си, без да спре, докато спретнатият ми куп листа не се разпилееше отново по моравата. След това сядаше в средата на своето „произведение“, с полепнали по козината му листа, и ме поглеждаше самодоволно, като че ли неговият принос беше неразделна част от събирането на опадали листа.

Очаквахме, че първата ни Коледа в Пенсилвания ще бъде снежна. Наложи се с Джени да се пазарим, за да убедим Патрик и Конър, че напускат Флорида и приятелите си там за добро, и едно от изкушенията беше обещанието ни, че ще има сняг. Не просто някакъв сняг, а дълбок, пухкав като на картичка сняг, който пада тихо от небето на големи парцали, натрупва се на преспи и е идеален за правене на снежен човек. А снегът по Коледа беше най-прекрасното нещо, Свещеният Граал на северните зимни преживявания. Без да се замисляме, им внушихме една представа, която наподобяваше литографите на „Къриър енд Айвс“ от деветнадесети век. Децата ни си представяха как се събуждат в коледното утро и всичко е покрито с чисто бял, девствен сняг, като изключим следите от шейната на дядо Коледа пред входната врата.

През седмицата преди големия ден те седяха до прозореца с часове, с очи, вперени в оловносивото небе, като че ли можеха със силата на волята си да го накарат да се разтвори и да завали сняг, какъвто никога не бяха виждали, както и аз, и Джени през последните петнадесет години от живота си. Искахме сняг, но облаците не ни го даваха. Няколко дни преди Коледа цялата фамилия се натовари в минивана и отидохме до една ферма на по-малко от километър от нас, където отрязахме един смърч, возихме се на каруца със сено и пихме топъл ябълков сайдер край открит огън. Това беше типичен за севера празничен момент, какъвто не можехме да преживеем във Флорида, но едно нещо все още не достигаше. Къде беше проклетият му сняг? С Джени вече съжалявахме, че бяхме говорили толкова много на децата за първия сняг. Докато превозвахме дървото у дома и сладката миризма на смола изпълваше минивана, децата се оплакаха, че сме ги измамили. Първо се оказа, че няма никакви моливи, а сега нямаше и снежна зима. За какво ли още ги бяха излъгали родителите им?

Сутринта на Коледа под смърча имаше чисто нова детска шейна и достатъчно оборудване за снежни преходи, за да екипираме цяла експедиция до Антарктика, но през прозореца продължаваха да се виждат само голи клони, заспали ливади и кафяви царевични нивя. Стъкнах весел огън в камината и казах на децата да имат търпение. Снегът щеше да дойде, когато му дойде времето.

Мина Нова година, сняг все още нямаше. Дори Марли се изнерви, разхождаше се, зяпаше през прозорците и проскимтяваше тихичко, сякаш той също беше измамен. След ваканцията децата отново тръгнаха на училище, но сняг нямаше. Сутрин на закуска ме гледаха начумерено. Аз, баща им, ги бях подвел. Започнах да им давам неубедителни обяснения и ги успокоявах с фрази от сорта на „Може би малките момченца и момиченца по други места имат по-голяма нужда от снега, отколкото ние.“

— Да, добре, тате — отвръщаше Патрик.

Три седмици след Нова година снегът най-после дойде и ме спаси от чистилището, в което изплащах вината си. Заваля през нощта, след като всички бяха заспали. На сутринта Патрик пръв съобщи новината, като се втурна в спалнята ни и вдигна щорите.

— Гледайте! Гледайте! — викаше той. — Има сняг!

Джени и аз седнахме в кревата, доволни, че сме реабилитирани. Бяла пелена покриваше хълмовете и царевичните полета, боровете и покривите, и стигаше чак до хоризонта.

— Разбира се, че има сняг — отвърнах аз небрежно. — Какво ти казвах?

Снежната покривка беше дебела близо тридесет сантиметра и продължаваше да вали. Скоро Конър и Колийн изтопуркаха по коридора с палци в устата, повлекли след себе си одеалцата си. Марли беше станал и се протягаше, като удряше шумно с опашката си каквото му попадне, усетил възбудата ни. Обърнах се към Джени и казах:

— Предполагам, че не можем да продължаваме да спим.

Тя се съгласи, че не можем, а аз се обърнах към децата и извиках:

— Добре, снежни зайчета, хайде да се екипираме!

През следващия половин час се борехме с ципове, клинове, катарами, качулки и ръкавици. Когато приключихме, децата приличаха на мумии, а кухнята ни — на сборен пункт на участници в зимните олимпийски игри. Отборът по спускане по нанадолнище с кучешко участие в лицето на… Марли. Отворих входната врата и преди някой да успее да прекрачи прага, Марли профуча край нас, като събори добре опакованата Колийн. В мига, в който лапите му докоснаха странното бяло нещо — Ау, мокро! Ау, студено! — той се разколеба и се опита рязко да се обърне кръгом. Както знае всеки шофьор на кола, внезапното набиване на спирачките, съчетано с остър обратен завой, по принцип не е добра идея.

Марли се плъзна и задницата му се завъртя. Падна на хълбок, преди отново да се изправи на крака, и малко след това се бухна в една снежна пряспа с главата надолу след салто от предната веранда. Когато секунда по-късно се измъкна от пряспата, приличаше на гигантска, обилно поръсена с пудра захар поничка. С изключение на черния му нос и кафявите очи, целият беше бял. Голямото снежно куче! Не можеше да проумее какво е това странно вещество. Зарови дълбоко носа си в снега и кихна силно. Опита се да го захапе и натри муцуната си в него. След това, като че ли някаква невидима ръка се пресегна от небесата с грамадна спринцовка с адреналин и Марли полетя през двора с високи дълги скокове, като на всеки няколко стъпки правеше по някое салто или се забиваше в преспите с носа надолу. Снегът го забавляваше почти толкова, колкото и ровенето в боклука на съседите.

Да тръгнеш по следите на Марли в снега означаваше да започнеш да разбираш объркания му ум. Очертаната от него следа се състоеше от внезапни извивки и завои, обръщане кръгом, окръжности, осморки, спирали и тройни луцове, като че ли следваше някакъв алгоритъм, понятен единствено за него. Скоро децата последваха примера му, въртяха се, търкаляха се и лудуваха, а снегът проникваше във всеки отвор и цепнатина на горното им облекло. Джени се появи с намазани с масло препечени филийки, чаши горещо какао и едно съобщение — учебните занятия бяха отменени. Що се отнася до мен, беше ми ясно, че няма да мога да измъкна лесно нисана си с единично предаване от пътеката и като се имаха предвид и неразчистените планински пътища, си дадох официално еднодневна снежна ваканция.

Почистих снега от каменния кръг, който бях направил през есента, за да си палим огън в задния двор, и скоро пламъците се надигнаха с пращене. Децата се пързаляха с писъци надолу по склона с шейната, минаваха покрай огъня и стигаха чак до началото на гората, а Марли препускаше зад тях. Погледнах Джени и попитах:

— Ако някой ти беше казал преди една година, че децата ти ще се спускат с шейна от задната врата на дома ти, щеше ли да му повярваш?

— В никакъв случай — отвърна тя, направи една снежна топка и я хвърли към мен. Улучи ме в гърдите. В косата й имаше сняг, бузите й бяха зачервени, от устата й се вдигаше облаче пара.

— Ела и ме целуни — казах аз.

По-късно, когато децата се топлеха край огъня, реших и аз да се попързалям с шейната, нещо, което не бях правил от юношеските си години.

— Искаш ли да дойдеш с мен? — попитах аз Джени.

— Съжалявам, но без мен — отговори тя.

Закрепих шейната на върха на хълма и легнах на нея, подпрян на лакти, мушвайки краката си под пръчката при носа й. Разклатих я, за да потегли. Случаите, в които Марли имаше възможност да ме гледа от горе на долу, бяха редки, и обстоятелството, че се бях проснал върху шейната, беше равносилно на покана. Той застана до мен и подуши лицето ми.

— Какво искаш? — попитах аз. Само това му трябваше. Покатери се върху мен, възседна ме и се отпусна върху гърдите ми.

— Махни се, дървена главо — викнах аз.

Но беше твърде късно. Шейната се плъзна напред и започна да набира скорост надолу по склона.

— На добър час! — провикна се Джени зад нас.

Шейната се носеше надолу, снегът летеше около нас. Прилепил се към мен, Марли ме ближеше по лицето с всички сили. Като се има предвид общото ни тегло, набрахме повече инерция от децата и задминахме мястото, където следите им прекъсваха.

— Дръж се, Марли! — извиках аз. — Влизаме в гората!

Профучахме край голям орех, минахме между две диви череши и като по чудо не се ударихме в нещо, докато се провирахме през храсталаците и къпиновите клони, които се закачаха по нас. Изведнъж се сетих, че приближаваме брега на рекичката, която все още не беше замръзнала. Опитах се да измъкна краката си навън и да ги използвам като спирачки, но се бяха заклещили. Брегът беше стръмен, почти отвесен, и вече бяхме съвсем близо до него. Имах време само да обвия ръце около Марли, да стисна очи и да извикам: „Уааааааа!“

Шейната прелетя през брега и започна да пропада. Имах чувството, че участвам в класическа сцена от анимационен филм, в която героят виси във въздуха в продължение на една безкрайна секунда, преди да започне да пада. Само че в този анимационен филм аз бях залепен за обилно лигавещ се лабрадор. Вкопчени един в друг, ние се сгромолясахме в една снежна пряспа с меко пууф и наполовина изпаднали от шейната, се плъзнахме към водата. Отворих очи и проверих състоянието си. Можех да движа пръстите на краката и ръцете си и да въртя главата си. Нищо не беше счупено. Марли беше на крака и подскачаше наоколо, нетърпелив да повторим номера. Изправих се с пъшкане, изтупах от себе си снега и казах:

— Вече съм стар за такива подвизи.

През следващите месеци ставаше все по-явно, че Марли също остарява.

Някъде към края на тази наша първа зима в Пенсилвания установих, че Марли незабелязано е прехвърлил средната възраст и остарява. Беше навършил девет години през декември и оттогава ставаше все по-бавен. Все още имаше изблици на необуздана, предизвикана от адреналина енергия, както в деня на първия сняг, но те бяха по-кратки и се случваха по-рядко. Правеше му удоволствие да дреме почти през целия ден и по време на разходките ни се уморяваше преди мен — за пръв път, откакто бяхме заедно. Един ден към края на зимата, когато температурата беше над нулата и във въздуха се усещаше миризмата на топящия се сняг, тръгнахме с него надолу по нашия хълм, след това се закатерихме по склона на следващия, още по-стръмен от нашия, на билото, на който беше кацнала бялата църква. До нея имаше старо гробище, където бяха погребани ветерани от Гражданската война. Често минавах по този път и едва предишната есен Марли се беше справил с маршрута без видими усилия, въпреки стръмния наклон, при изкачването, на който и двамата се задъхвахме. Този път обаче той изоставаше от мен. Говорех му ласкаво, насърчавах го, но той приличаше на играчка с изтощена батерия, която постепенно забавя ход и спира. Просто му липсваше енергията, необходима, за да стигне до върха. Спрях, за да му дам възможност да си почине, преди да продължим, което не се беше налагало преди.

— Не се отпускай сега, чуваш ли? — казах му аз, наведох се и погалих лицето му с облечените си в ръкавици ръце.

Той ме погледна с блеснали очи и с мокър нос, без ни най-малко да се тревожи от намаляващата си енергия. Имаше доволен, но уморен вид, като че ли в живота нямаше нищо по-хубаво от това да седиш край селски път с господаря си в ясен и студен ден в края на зимата.

— Ако си мислиш, че ще те нося — казах му аз — забрави.

Слънцето го галеше с лъчите си и забелязах колко много сиви косми има по лицето му. Тъй като козината му беше много светла, това не биеше на очи, но все пак си беше факт. Цялата му муцуна и по-голямата част от челото му бяха сменили цвета си от жълтеникавокафяво в бяло. Без да се усетим, нашето вечно кутре се беше превърнало във възрастен гражданин.

Това обаче не означаваше, че започна да се държи по-добре. Марли все още правеше старите си номера, само че с по-бавно темпо. Все още крадеше храна от чиниите на децата. Все още отваряше с носа си капака на кофата за боклук в кухнята и ровеше в нея. Все още опъваше повода. Все още поглъщаше най-различни домашни предмети. Все още пиеше вода от ваната и я оставяше да се стича от гушата му. А когато небето се покриваше с облаци и се чуваше тътена на гръмотевиците, той все така изпадаше в паника, и ако беше сам, започваше да руши всичко наоколо. Един ден се прибрахме у дома и заварихме Марли потънал в пяна, а матракът на Конър беше разпорен и пружините му бяха изскочили.

С течение на годините започнахме да приемаме философски поразиите му, които станаха много по-редки, след като напуснахме Флорида с честите й бури. През един кучешки живот се случва да пада мазилка, някои възглавници биват разпорени, някои килими се превръщат в парцал. Както всяка друга връзка, и нашата връзка с Марли си имаше своя цена. Това беше цена, която приемахме, и която се компенсираше от радостта, веселото настроение, защитата и другарството, които ни даваше. Можехме да си купим малка яхта с парите, похарчени за кучето ни и нещата, които беше повредил. Но колко яхти стоят до вратата и те чакат да се върнеш по цял ден? Колко същества живеят за момента, в който могат да се покатерят на скута ти или да се пързалят с теб надолу по склона с шейна, докато облизват лицето ти?

Марли беше заслужил своето място в семейството ни. Като малко чудат, но обичан чичо, той беше такъв, какъвто е. Никога нямаше да бъде Ласи, Бенджи или Стария Йелър, никога нямаше да участва в кучешките конкурси в Уестминстър или дори в някое местно изложение. Това вече ни беше ясно. Приемахме го такъв, какъвто си беше, и го обичахме още повече заради това.

— Ех, ти, старче — казах му аз, както си стояхме край пътя в онзи ден към края на зимата, прокарвайки пръсти през козината на врата му. За да стигнем до целта си — гробището — трябваше още да се катерим по стръмния склон. Но както и в живота изобщо, осъзнах аз, целта не беше толкова важна, колкото самото пътуване към нея. Застанах на едно коляно, плъзнах ръце от двете страни на тялото му и предложих:

— Хайде просто да поседим тук за малко.

Когато беше достатъчно отпочинал, заслизахме надолу и поехме бавно по пътя за дома.

[1] На английски началото на названието на щата, Pennsylvania (Пенсълвейния), съвпада с произношението на думата pencil (пенсъл) — молив. — Б.пр. ↑

Глава 23
Кокоши парад

Онази пролет решихме да се пробваме като животновъди. Сега разполагахме с два акра земя и не беше лошо да ги разделим с едно-две селскостопански животни. Освен това бях редактор на „Органик Гардънинг“, списание, в което отдавна се препоръчваше включването на животни — и тора им — в здравословното, добре балансирано градинарство. — Ще бъде забавно, ако си вземем крава — предложи Джени. — Крава? Да не си луда? Дори нямаме обор. Как ще гледаме крава? Къде предлагаш да я държим, в гаража до минивана?

— Тогава овце. Овцете са сладки.

Стрелнах я с моя добре оттрениран поглед, който означаваше: „никак не си практична“.

— Коза? Козите са много милички.

Накрая решихме да отглеждаме домашни птици. За всеки градинар, отказал се от химическите пестициди и торове, отглеждането на пилетата е много практично. Не са скъпи и не изискват толкова много грижи. Трябва им само малък кокошарник и няколко чаши счукана царевица всяка сутрин, за да бъдат доволни. Като пораснеха, нашите пилета щяха да ни снабдяват с пресни яйца. Когато ги пуснехме навън, по цял ден старателно щяха прочистват имота ни от буболечки, червейчета и кърлежи. Освен това щяха да разрохкват почвата като мънички високопроизводителни култиватори и да я наторяват с курешките си, които са с високо съдържание на азот. Всяка вечер по здрач щяха да се прибират сами в кокошарника си. Как да не ги хареса човек? Да, отглеждането на пилета определено беше добра идея. При това, както отбеляза Джени, те бяха много милички.

И така, спряхме се на пилета. Джени се беше сприятелила с една от майките в училище, която живееше във ферма, и каза, че с удоволствие ще ни даде няколко пилета от следващото люпило. Споделих с Изкопчията плановете ни и той се съгласи, че е добре да имаме кокошки в имота си. Самият Изкопчия имаше голям курник, в който отглеждаше кокошки за яйца и месо.

— Само да те предупредя за нещо — каза той и скръсти месестите си ръце пред гърдите си. — В никакъв случай не позволявай на децата си да им дадат имена. Дадеш ли им имена, вече не са домашни птици, а домашни любимци.

— Да, добре — отвърнах аз. Знаех, че когато отглеждаш кокошки, няма място за сантименталности. Кокошките живеят по петнадесет и дори повече години, но снасят яйца само през първите две. Спрат ли да снасят, време им е за тенджерата. Това си беше просто част от отглеждането им.

Изкопчията ме гледаше строго, като че ли се опитваше да отгатне какво смятам да правя с кокошките, и добави:

— Щом им дадеш имена — край на всичко.

На следващата вечер завих по пътя към къщи и трите деца се втурнаха навън, за да ме посрещнат. Всяко носеше в ръце по едно малко пиленце, Джени, която ги последва, също държеше пиленце. Приятелката й Дона беше донесла новоизлюпените пилета следобед. Още не бяха навършили и един ден и ме гледаха с наведена на една страна главичка, сякаш питаха: „Ти ли си моята мама?“

Патрик пръв ми съобщи новината.

— Нарекох моето Федърс — обяви той.

— Моето е Туити — каза Конър.

— Моето пиуе е Фуъфи — обади се накрая и Колийн.

Погледнах въпросително към Джени.

— Флъфи — преведе ми тя. — Нарекла е пиленцето си Флъфи.

— Джени — възразих аз. — Какво ни каза Изкопвачът? Това са селскостопански животни, а не домашни любимци.

— О, слез на земята, Джон — каза тя. — Знаеш не по-зле от мен, че никога няма да можеш да ги заколиш. Виж колко са сладички.

— Джени… — казах аз обезсърчено.

— Между другото — започна тя и повдигна ръце с четвъртото пиленце — запознай се с Шърли.

Настанихме Федърс, Туити, Флъфи и Шърли в една кутия върху кухненския плот и окачихме над нея една крушка, за да ги топли. Хранеха се, акаха, после пак ядяха и растяха удивително бързо. Една нощ, няколко седмици след като взехме пилетата, нещо внезапно ме събуди преди зори. Изправих се в леглото и се ослушах. От долния етаж се чуваше приглушен, немощен зов. Звуците бяха хриптящи и дрезгави, приличаха по-скоро на туберкулозна кашлица, отколкото на победоносен възглас. И отново се чу: Кукуригу! След няколко секунди долетя също така немощен, но ясен отговор: Кукуригу!

Разтърсих Джени и когато тя отвори очи, попитах:

— Когато Дона донесе пилетата, помоли ли я да провери дали наистина са кокошки?

— Ти разпознаваш ли ги? — попита тя в отговор, обърна ми гръб и отново заспа дълбоко.

Определянето на пола на пилетата си има тънкости. Фермерите, които знаят какво правят, проверяват новоизлюпените пилета и могат да определят с точност до 80 процента дали са мъжки или женски. В селскостопанския магазин пилетата, чийто пол е определен, се продават на по-високи цени. По-евтино е да се купят птиците така, както са излюпени. Има риск, но идеята е, че мъжките винаги могат да бъдат заклани, докато са още млади, за месо, а женските биват запазвани, за да снасят яйца. Хазартната покупка на пилета с неопределен пол, разбира се, предполага, че имаш достатъчно кураж, за да убиеш и оскубеш всички излишни мъжкари, с които си се сдобил. Както е известно на всеки човек, занимавал се някога с птицевъдство, когато има два петела в кокошарника, единият е излишен.

Оказа се, че Дона не си бе направила труда да определи пола на четирите ни пилета и три от четирите „носачки“ се оказаха петлета. На кухненския си плот имахме птичи еквивалент на „Бойс Таун“, националният център за бездомни младежи. Работата беше там, че никой петел не се примирява с мисълта да свири втора цигулка, когато има съперник. Ако имате равен брой петли и кокошки, вероятно си мислите, че те ще живеят в щастливи семейни двойки като в някакъв стар телевизионен сериал. Нищо подобно. Ако случаят е такъв, мъжките непрекъснато ще се бият до кръв, за да се определи кой ще командва в курника. Победителят взима всичко.

Когато поизраснаха, нашите три петлета започнаха да заемат бойни стойки и да се кълват едно друго. И което беше по-неприятното — като се има предвид, че живееха в кухнята, защото още не бях довършил курника в задния двор — те кукуригаха с всичка сила, подтиквани от прилива на тестостерон. Заобиколена от мъжкари, горката ни единствена кокошка Шърли получаваше много повече внимание, отколкото би пожелала и най-страстната жена.

Мислех, че непрекъснатото кукуригане на петлите ще побърка Марли. На младини, щом чуеше мелодичното чуруликане на пойните птички в двора, той изпадаше в пристъп на бесен лай, тичаше от прозорец на прозорец и подскачаше, изправен на задните си крака. Кукуригането на трите петлета обаче, само на няколко крачки от купата му с храна, изобщо не го впечатляваше. Дори не забелязваше, че са там. С всеки изминал ден кукуригането ставаше все по-силно, разнасяше се от кухнята и ехтеше из цялата къща в пет сутринта. Кукуригууу! Марли си спеше спокойно, въпреки цялата врява. Именно тогава ми дойде наум, че може би не реагира на кукуригането, просто защото не го чува. Един следобед се приближих към него в гръб, както беше задрямал в кухнята, и го повиках:

— Марли?

Никакъв отговор. Повторих името му по-силно:

— Марли!

Пак нищо. Плеснах с ръце и извиках:

— МАРЛИ!

Той вдигна глава и се огледа озадачено с наострени уши, като се опитваше да разбере какво е доловил радара му. Отново плеснах с ръце и извиках името му. Този път се обърна и видя, че съм застанал зад него. О, ти ли си бил! Скочи на крака и завъртя опашка, щастлив — и очевидно изненадан — че ме вижда. Бухна се в краката ми за поздрав и ме погледна глуповато, сякаш искаше да каже: Що за идея, да се прокрадваш така зад мен? Явно кучето ми оглушаваше.

Върнах лентата назад. През последните месеци Марли като че ли ме игнорираше, нещо, което никога не беше правил преди. Виках го, а той изобщо не поглеждаше към мен. Извеждах го на разходка, преди да си легнем, а той душеше из двора, без да обръща внимание на подсвиркванията и виковете ми да се прибере. Заспиваше в краката ми в общата стая, и когато някой звъннеше на вратата, дори не отваряше очи.

Марли имаше проблеми с ушите от малък. Както много други лабрадори, беше предразположен към ушни инфекции. Изхарчихме сума ти пари за антибиотици, мехлеми, препарати за почистване, капки и консултации при ветеринарния доктор. Дори го оперираха, за да скъсят ушните канали и да разрешат проблема. Не бях се сетил, докато не взехме петлите в къщата, че след всичките тези години заболяването на ушите му си беше казало думата и кучето ни постепенно навлизаше в един свят, където звуците се чуваха като приглушен, далечен шепот.

Не че той имаше нещо против. Марли се справяше добре със старостта и проблемите със слуха, изглежда, не пречеха на спокойния му провинциален начин на живот. Напредналата му възраст дори се оказа от полза за него, защото така имаше напълно легално извинение за неподчинението си. В края на краищата, как да изпълнява команди, като не ги чува? Колкото и глупав да беше, както винаги съм твърдял, мога да се закълна, че знаеше много добре как да се възползва от глухотата си. Пусни му пържола в купата и той веднага ще дотича от другата стая. Все още разпознаваше приглушеното и приятно за слуха тупване на месото в металния съд. Но ако го викаш да дойде, когато предпочита да бъде на друго място, той отпрашваше безгрижно в своята си посока, без дори да погледне виновно през рамо, както правеше едно време.

— Мисля, че кучето ни баламосва — казах на Джени. Тя се съгласи, че глухотата му се проявява селективно, но всеки път, когато проверявахме дали чува, като се промъквахме зад него, пляскахме с ръце и го викахме по име, реакция от негова страна нямаше. И всеки път, когато слагахме храна в купата му, пристигаше тичешком. Изглежда, че не чуваше никакви други звуци, освен този, който беше най-скъп за сърцето му, или по точно за стомаха му — звукът при сервиране на вечерята му.

През целия си живот Марли изпитваше неутолим глад. Не само че му давахме по четири големи чаши кучешка храна всеки ден — достатъчно количество, за да се изхрани цяло семейство чихуахуа една седмица — но щедро допълвахме порциона му с остатъци от масата в разрез със съветите на всички ръководства за отглеждане на кучета, които бяхме изчели. Знаехме, че когато на кучето се дават остатъци от масата, то започва да предпочита човешката пред кучешката храна (и можеше ли да бъде винено за това, при положение, че изборът му е между полуизядения хамбургер и сухите пелети?) Остатъците бяха също рецепта за затлъстяване при кучетата. Лабрадорите са много склонни към надебеляване, особено след средна възраст. Някои от тях, най-вече английските, напълняват толкова много, като пораснат, че приличат на огромните балони, които хората пускат да полетят към небето в Деня на благодарността.

Не и нашето куче. Марли имаше много проблеми, но затлъстяването не беше сред тях. Независимо колко калории поглъщаше, онези, които изразходваше, бяха много повече. Необузданата му, напрегната жизненост се нуждаеше от огромни количества енергия. Беше като мощна електростанция, която превръща всеки грам гориво в истинска чиста енергия. Като физика Марли беше удивителен екземпляр, куче, на което минувачите се възхищаваха. Беше огромен за лабрадор, далеч по-едър от другите мъжкари от неговата порода, чието тегло обикновено е между тридесет и тридесет и пет килограма. Дори като възрастен, телесната му маса се състоеше главно от мускули — четиридесет и пет килограма ясно очертани, здрави мускули без грам тлъстина. Гръдният му кош беше с размерите на буре за бира, но ребрата му изпъкваха под козината, защото нямаше никаква подкожна тлъстина. Затлъстяването не ни безпокоеше, по-скоро обратното. При многобройните ни посещения при д-р Джей, преди да напуснем Флорида Джени и аз споделяхме една и съща тревога — давахме на Марли огромни количества храна, но въпреки това беше много по-слаб от повечето лабрадори и винаги изглеждаше така, сякаш умира от глад, дори след като е излапал цяла кофа суха храна, с която един товарен кон би се нахранил чудесно. Дали не страда от недохранване? Д-р Джей реагираше винаги по един и същи начин. Прекарваше ръце от двете страни на слабото му тяло (при което Марли изпадаше в екстаз и започваше да се върти из тесния кабинет) и ни казваше, че що се отнася до физиката му, кучето е в идеално състояние. „Просто продължавайте в същия дух“, казваше д-р Джей. След това, когато Марли се мушваше между краката му или задигаше някой тампон памук от плота, той добавяше: „Очевидно няма нужда да ви казвам, че Марли изразходва много нервна енергия.“

Всяка ден след вечеря, когато идваше времето да храним Марли, пълнех купата му с кучешка храна и после добавях всички вкусни остатъци от масата. С три малки деца, недоизядената храна беше в изобилие. Корички хляб, кокали от пържоли, останалата в тигана мазнина, пилешки кожи, сос, ориз, моркови, пюре от сливи, сандвичи, спагети отпреди три дена — всичко това отиваше в купата. Нашият любимец може и да се държеше като придворен шут, но се хранеше като принца на Уелс. Не му давахме единствено храните, за които знаехме, че не са здравословни за кучетата — млечни продукти, сладкиши, картофи и шоколад. Не съм съгласен с хората, които купуват за домашните си любимци предназначена за хората храна, но пълненето на купата на Марли с остатъци, които иначе щяхме да хвърлим, ме караше да се чувствам едновременно скъперник — не пилей, за да имаш — и щедър човек. Марли винаги беше доволен, когато разнообразявахме безкрайната монотонност на кучешкото му меню.

Когато не играеше ролята на кошче за боклук, той беше нашият фамилен отряд за бързо реагиране при разливане или изпускане на храна. В това отношение нищо не можеше да му се опре, за каквото и количество да ставаше дума. Ако някое от децата, например, изсипеше на пода цяла чиния спагети с кюфтета, ние просто свирвахме с уста и чакахме, докато кучето прахосмукачка погълне всичко до последното парченце, след което лижеше пода, докато не заблести. Грахови зърна, изпусната целина, изплъзнали се от чинията ригатони, разсипано ябълково пюре и какво ли още не — щом бяха на пода, не представляваха проблем. За учудване на приятелите ни, той ядеше с удоволствие дори зелена салата.

Не че храната трябваше задължително да стигне до пода, за да попадне в стомаха на Марли. Той беше ловък и безсъвестен крадец, който ограбваше преди всичко нищо неподозиращите деца, при това винаги първо проверяваше дали Джени или аз не го гледаме. Рождените дни за него бяха като манна небесна. Провираше се сред тълпата от петгодишни дечица и без никакъв свян задигаше хотдоговете от ръцете им. След един такъв купон изчислихме, че е изял две трети от тортата, похапвайки си парче след парче от хартиените чинии, които децата държаха на скута си.

Без значение колко храна беше излапал — било легално, било чрез незаконна дейност — той винаги искаше още. Когато оглуша, не бяхме особено изненадани, че единственото нещо, което все още чуваше, беше приятното меко тупване на падащата храна.

Един ден се прибрах след работа, но у дома нямаше никого.

Джени и децата бяха отишли някъде. Повиках Марли, но той не се появи. Качих се горе, където дремеше понякога, когато оставаше сам, но не го видях никъде. Преоблякох се и се върнах долу, където го открих в кухнята, зает с поредния си набег. Изправен на задните си крака с гръб към мен, опрял предните си лапи и гръдния си кош на масата, той беше изпънал врат и лакомо поглъщаше остатъците от печен сандвич със сирене. Първата ми реакция беше да му се скарам. Но после реших да видя колко близо мога да го приближа, без да забележи, че не е сам. Запристъпвах на пръсти, докато почти можех да го докосна. Докато дъвчеше коричките, той непрекъснато поглеждаше към вратата, която водеше към гаража, защото знаеше, че когато се върнат, Джени и децата ще влязат оттам. При отварянето на вратата вече щеше да е легнал на пода под масата, преструвайки се на заспал. Явно не му беше хрумнало, че татко му също може да се върне и да се промъкне през предната врата.

— О, Марли? Какво си мислиш, че правиш, а? — попитах аз с нормалния си глас. Той продължи да дъвче сандвича, без да има представа за присъствието ми. Въртеше бавно опашка — знак, че си мисли, че е сам, и че кражбата ще му се размине. Очевидно беше много доволен от себе си.

Прочистих шумно гърлото си, но той все още не ме чуваше. Мляснах с устни като при целувка. Никаква реакция. Омете сандвича до трошичка, бутна с носа си чинията настрани, за да не му пречи и се протегна напред, за да докопа коричките, останали в друга чиния.

— Ти си много лошо куче — казах аз, докато той дъвчеше. Щракнах два пъти с пръсти и той замръзна на мястото си с пълна уста и поглед, вперен към задната врата. Какво беше това? Дали не чух да се захлопва вратата на кола? След малко се убеди, че каквото и да е чул, няма причина за безпокойство и се върна към задигнатата от него закуска.

Тогава протегнах ръка и го потупах по задницата. Подейства му така, сякаш бях запалил пръчка динамит. Горкото куче почти изскочи от кожата си. Дръпна се светкавично от масата, и щом ме видя, побърза да се пльосне на пода и да се претърколи по гръб, откривайки корема си в знак, че се предава.

— Лошо куче! Толкова си лош — казах аз. Но не ми даваше сърце да му се карам. Беше стар, не чуваше, беше непоправим.

Не можех да го променя. Да се промъкна зад него и да го издебна беше много забавно, и когато той подскочи, се разсмях с глас. Сега, когато лежеше в краката ми и молеше за прошка, ми стана мъчно за него. Предполагам, че през цялото време тайно се бях надявал, че се преструва на глух.

Свърших курника, наподобяваща буква „А“ постройка от шперплат с подвижен мост, който можеше да се вдига през нощта, за да не се вмъкне вътре някой хищник. Дона беше така добра да вземе обратно две от трите ни петлета и да ги замени с две кокошки. Сега имахме три девойки и един зареден с тестостерон мъжкар, който прекарваше всяка минута, зает е едно от следните три неща: търсеше секс, правеше секс или кукуригаше самодоволно, хвалейки се с поредния си сексуален подвиг. Джени отбеляза, че петлите са онова, което мъжете биха били, ако ги оставиш да правят каквото искат, без да се съобразяват с наложените от обществото норми, които ги задължават да сдържат по-ниските си инстинкти. Не можех да не се съглася с нея. Трябва да призная, че до известна степен се възхищавах на щастливия оперен негодник.

Пускахме пилетата сутрин да обикалят из двора и Марли смело се впускаше да ги гони. Втурваше се напред с лай и изминаваше десетина метра, преди да се умори и да се откаже от гонитбата. Като че ли някакъв генетичен код, скрит дълбоко в него, му изпращаше спешно съобщение: „Ти си лабрадор ретривър, те са птици. Не мислиш ли, че е добре да се опиташ да половуваш?“ Но ловът не му беше по сърце. Скоро пилетата разбраха, че тромавия жълт звяр изобщо не е опасен, а по-скоро досаден, а Марли свикна да дели двора с тези нови пернати натрапници. Веднъж докато плевях в градината, вдигнах поглед и видях Марли и четирите пилета да идват към мен под строй. Пилетата клъвваха по нещо тук-там, а Марли душеше след тях. Бяха като стари приятели, излезли на неделна разходка. „Ама и ти си едно ловджийско куче!“, сгълчах го аз. Марли вдигна крак и се изпишка до един домат, преди да хукне да настигне новите си приятели.

Глава 24
Клек-барът

Човек може да научи някои неща от едно старо куче. Месеците минаваха, старческите болежки на Марли се умножаваха и това ни накара да осъзнаем, че в даден момент животът безкомпромисно стига до своя край. Джени и аз още не бяхме достигнали средната възраст. Децата ни бяха малки, бяхме в добро здраве и времето ни за пенсия беше още много, много далеч. Нямаше да ни е трудно да се правим, че не забелязваме неусетното настъпване на неизбежната старост и да си въобразяваме, че тя може някак си да ни подмине. Марли не ни позволи този лукс. Наблюдавахме го как посивява, оглушава и отпада все повече и беше невъзможно да отречем факта, че всички сме смъртни — както той, така и ние. Старостта се промъква постепенно, но при едно куче това става с учудваща и едновременно с това отрезвяваща бързина. За краткия период от дванадесет години Марли се превърна от изпълнено с енергия кутре в непохватен младеж, после във възмъжал мускулест екземпляр и накрая в немощен старец. Всяка година от живота му се равняваше приблизително на седем човешки години, а това означава, че вече приближава деветдесетте.

Някога искрящо белите му зъби постепенно се бяха изтъркали, превръщайки се в кафеникави израстъци. Три от четирите му предни кучешки зъба липсваха, счупени един по един по време на пристъпите на безумна паника, когато се опитваше да прогризе пътя си в търсене на сигурност. Дъхът му, който винаги си е бил малко неприятен, беше започнал да вони като напечен от слънцето контейнер за боклук. Фактът, че беше развил вкус към един недооценен деликатес, познат като кокоши курешки, не допринасяше ни най-малко за освежаването му.

Повдигаше ни се, когато го видехме да ги лапа лакомо, сякаш бяха черен хайвер.

Храносмилането му не беше както едно време и произвеждаше газове като завод за метан. В някои дни можех да се закълна, че ако запаля клечка кибрит, къщата ни ще хвръкне във въздуха. Марли можеше с лекота да разгони хората в една стая със зловонните газове, които беззвучно изпускаше, и чието количество, изглежда, растеше право пропорционално на броя на гостите, които сме поканили на вечеря у дома. „Марли! Недей пак“, викаха децата в хор и първи се измъкваха. Понякога самият той бягаше от вонята. Както си спеше спокойно, миризмата го удряше в ноздрите му, той ококорваше очи и сбръчкваше чело, все едно питаше: „Боже мой! Кой се е изпуснал?“ Ставаше и невъзмутимо се преместваше в съседната стая.

Когато не пръцкаше, акаше навън. Или поне тръгваше с такива намерения. Придирчивостта му към мястото, където клякаше да се облекчи, се беше превърнала в натрапчива мания. Всеки път, когато го пусках навън, му отнемаше все по-дълго време да избере идеалното място. Ходеше напред-назад, описваше кръгове, душеше, спираше, ровеше земята с предните си лапи, въртеше се като дервиш и продължаваше нататък, като през цялото време на лицето му беше изписана нелепа усмивка. Докато обикаляше в търсене на най-подходящото място за нирваната на облекчението, аз стоях навън, понякога в дъжд или сняг, понякога посред нощ, често с боси крака, нерядко само по боксерки, защото знаех от опит, че не бива да остава без надзор. Можеше да му хрумне да поскита нагоре по хълма, например, и да навести кучетата на съседната улица.

Да се измъква му стана хоби. Ако му се представеше такава възможност и сметнеше, че ще му се размине, той хукваше и напускаше границите на имота ни. Е, „хукваше“ не е най-точната дума. По-скоро душеше и се тътреше от един храст до друг, докато се загуби от поглед. Късно една вечер го пуснах да излезе през предната врата за последна разходка преди лягане. Навън валеше студен дъжд, по земята се беше образувала ледена киша и аз влязох да взема шлифера си от дрешника до вратата. Когато излязох след по-малко от минута, Марли беше изчезнал. Търсих го в двора, подсвирквах и плясках с ръце, макар и да знаех, че няма да ме чуе. В замяна на това всички съседи ме чуха. В продължение на двадесет минути обикалях в дъжда из съседските дворове, където имаше опасност да ме видят в ексцентричното ми облекло — ботуши на бос крак, шлифер и боксерки. Молех се някой да не запали лампата на верандата си. Колкото по-дълго го търсех, толкова повече гневът ми растеше. Къде, по дяволите, е офейкал този път? Но минутите минаваха и гневът ми отстъпи място на тревогата. Помислих си за възрастните хора, за които бях чел по вестниците, че се измъкват от старческите домове, загубват се и ги намират чак след три дни, умрели от студ в снега. Върнах се у дома, качих се горе и събудих Джени.

— Марли го няма — съобщих й аз. — Никъде не мога да го намеря. Той е там навън, в студения дъжд.

Тя веднага скочи на крака, намъкна джинсите си, облече един пуловер и се обу. Двамата разширихме периметъра на търсенето. Чувах я как подсвирва нагоре по хълма, докато аз претърсвах тъмната гора. Бях наполовина убеден, че ще го намеря да лежи в безсъзнание в някой поток.

Накрая се засякохме с Джени.

— Има ли нещо? — попитах аз.

— Нищо — отвърна ми тя.

И двамата бяхме вир-вода, босите ми крака бяха изтръпнали от студ.

— Ела — казах аз. — Хайде да се приберем и да се стоплим. После ще изляза да го търся с колата.

Спуснахме се по склона и излязохме на пътя за коли, който водеше към къщата. И точно тогава го видяхме, застанал под стрехата, за да не го вали дъжд, обзет от луда радост, че ни вижда. Искаше ми се да го убия. Но просто го вкарах вътре и го разтрих хубаво с една хавлиена кърпа. Миризмата на мокро куче изпълваше кухнята. Изтощен от среднощните си похождения, Марли захърка и не мръдна почти до пладне на следващия ден.

Марли не виждаше добре и сега зайчетата подскачаха на три метра от него, без да ги забележи. Козината му се скубеше ужасно и се налагаше Джени да почиства с прахосмукачката всеки ден. Въпреки това оставаха косми. Те се вмъкваха във всяка цепнатина, полепваха по всичките ни дрехи, а немалко попадаха и в храната ни. Козината му винаги се беше скубала, но докато преди падаха косъмчета, сега се отскубваха цели кичури. Когато се разтърсваше, около него се носеха облаци косми, които после слягаха върху всички повърхности. Една вечер, докато гледах телевизия, погалих разсеяно с босия си крак хълбока му. По едно време предаването прекъсна за реклами и аз погледнах надолу. Там, където го бях потъркал, се беше образувала кълбо от косми, голямо колкото грейпфрут. Топки косми се търкаляха по дъсчения под на всички помещения, подобно на изсъхнали магарешки бодили, каквито вятърът гони из голите степи.

Най-тревожно беше състоянието на задните му крака, които почти отказваха. Ставите му бяха увредени от артрит и го болеше. Кучето, което някога можеше да ме издържи да го яздя като кон, което можеше да вдигне цялата маса за хранене на раменете си и да я разхожда из стаята, сега едва се изправяше на краката си. Стенеше от болка, когато лягаше, и когато ставаше. Не осъзнавах колко са отслабнали задните му крака, докато един ден не го потупах леко по задницата. Краката му поддадоха и той се строполи на пода, все едно му бях приложил някаква хватка. Тъжна гледка.

Изкачването на стълбите до горния етаж за него ставаше все по-трудно, но въпреки това не помисляше да спи сам на долния, дори след като му приготвихме легло в подножието на стълбището. Марли обичаше хората, обичаше да лежи в краката ни, обичаше да подпира брадичката си на матрака ни и да сумти в лицата ни, докато спим, обичаше да избутва завесата в банята, докато се къпем, за да пие вода, и нямаше намерение да престане да го прави. Всяка вечер, когато с Джени се отправяхме към спалнята си, той започваше да се суети в подножието на стълбището, скимтеше, джафкаше, обикаляше и предпазливо поставяше лапа на първото стъпало, докато събере сили да продължи нагоре — нещо, което преди не му струваше никакви усилия. Стоях в горния край на стълбите, махах му с ръка и го насърчавах: „Хайде, момчето ми. Ще се справиш“. След няколко минути той изчезваше зад ъгъла, за да се засили, после се втурваше нагоре, като рамената и предните му лапи поемаха по-голямата част от тежестта на тялото му. Понякога успяваше, понякога спираше по средата и се налагаше да се върне обратно, за да повтори опита си. В най-лошия случай губеше изобщо опора и се плъзгаше безславно по корем надолу по стъпалата. Беше твърде едър, за да го нося на ръце, но все по-често вървях след него и повдигах задницата му на всяко стъпало, а той куцукаше нагоре, подпирайки се на предните си лапи.

Тъй като му беше трудно да се качва по стълбите, реших, че Марли ще съкрати броя на пътешествията си нагоре и надолу. Но явно се бях предоверил на здравия му разум. Колкото и мъчително да беше катеренето по стълбите, щом слезех долу, за да взема, например, някоя книга или да загася осветлението, той ме следваше по петите и, пристъпвайки тежко, се смъкваше стъпало по стъпало след мен. После, само секунди по-късно, му се налагаше отново да поеме трудния път нагоре. С Джени свикнахме да се промъкваме скришом зад гърба му, щом веднъж се беше качил горе за през нощта, за да не се изкуши и да тръгне да слиза с нас. Мислехме си, че ще бъде лесно да се промъкнем край него, като се има предвид, че беше почти оглушал и сънят му беше по-дълбок отпреди. Но той като че ли винаги ни усещаше. Например, чета си аз в леглото, а той спи на пода до мен и хърка яко. Аз отмятам завивките, измъквам се тихо от леглото, минавам на пръсти край него, излизам от стаята и се извръщам, за да съм сигурен, че не съм го събудил. Бавя се долу само няколко минути, но чувам тежките му стъпки по стълбите и разбирам, че е тръгнал да ме търси. Може да беше глух и полусляп, но радарът му очевидно все още работеше.

Така ставаше не само през нощта, но и през деня. Чета вестник на кухненската маса, Марли се е свил на кравай в краката ми, аз ставам да си долея кафе от каната в другия край на помещението. Въпреки че съм пред очите му, той с мъка се надига и ме следва, пристъпвайки тежко. Тъкмо се е настанил удобно в краката ми, когато аз се връщам на масата, и той се дотътря, за да се свие отново до мен. Няколко минути по-късно отново ставам и отивам в общата стая, за да включа стереоуредбата. Той с мъка се изправя, тръгва след мен, описва кръг и се строполява със стон в краката ми, тъкмо когато се каня да се върна обратно в кухнята. С Джени и децата правеше същото.

Докато старостта нанасяше своите поражения, в живота на Марли се редуваха добри и лоши дни. Имаше добри и лоши минути, наредени толкова близо една до друга, че понякога беше трудно да повярва човек, че той си е все същото куче.

Една вечер през пролетта на 2002 г. го изведох за малко в двора. Навън беше хладно, температурата беше под десет градуса и духаше вятър. Ободрен от свежия въздух, аз се затичах и Марли, който също беше живнал, се впусна в галоп до мен както едно време. Дори му извиках:

— Ей, Марл, в теб все още има нещо от малкото кутре — извиках му аз.

Дотичахме двамата до предната врата, Марли беше с изплезен език, пухтеше щастливо и очите му светеха. При площадката на верандата той се опита смело да вземе двете стъпала наведнъж, но задните му крака поддадоха при отскока и той се оказа в много неудобно положение — предните му лапи бяха вкопчени в ръба на площадката, коремът му беше върху стъпалата, а задницата — долу на пътеката. Стоеше там и ме гледаше, сякаш не разбираше каква е причината за унизителното му положение. Подсвирнах му и плеснах с ръце по бедрата си, той храбро задраска с предните си лапи в опит да се надигне, но не успя. Задницата му не се отлепяше от земята.

— Давай, Марли! — извиках аз. Той не помръдна. Накрая го подхванах за рамената, обърнах го настрани, за да може да стъпи на земята с четирите си крака, и след няколко неуспешни опита най-после се изправи. Отстъпи назад, измери с поглед стъпалата, подскочи, метна се горе и влезе в къщата. От този ден нататък самоувереността му на шампион по изкачването на стълби беше накърнена. Никога повече не се опита да атакува двете ниски стъпала, без първо да спре и да се засили.

Старостта несъмнено е неприятна. При това те лишава от достойнство.

Марли ми напомняше за това, колко е кратък животът, за мимолетните му радости и пропуснатите възможности. Напомняше ми, че имаме право само на един опит за златния медал. Един ден навлизаш далеч навътре в океана, убеден, че именно този ден ще хванеш чайката; на следващия едва се навеждаш, за да пиеш вода от купата си. Както Патрик Хенри, героят от революцията срещу британците, и всички други хора, аз имах само един живот. Непрекъснато си задавах въпроса: „Защо, за Бога, прекарвам живота си в списание за градинарството?“ Не че новата работа не ми носеше все пак някакво удовлетворение. Бях горд от това, в което бях превърнал списанието. Но вестниците ми липсваха страшно много. Липсваха ми хората, които ги четяха, както и хората, които ги списваха. Липсваше ми това, да бъда част от голямата новина, чувството, че допринасям поне малко, за да стане светът по-различен. Липсваше ми приливът на адреналин, когато трябва да предадеш в срок написаното, както и удоволствието да се събудя на следващата сутрин и да намеря входящата си поща пълна с коментари и в отговор на написаното от мен. Най-вече ми липсваше да разказвам истории. Чудех се защо ми трябваше да напусна една работа, която идеално пасваше на наклонностите ми, и да нагазя в опасните води на едно списание с оскъден бюджет, непрестанни боричкания с рекламодателите, проблеми с персонала и неблагодарна редакторска работа.

Когато един мой предишен колега спомена мимоходом, че във „Филаделфия Инкуайърър“ търсят водещ на рубрика, аз изобщо не се поколебах и веднага се възползвах от случая. Такива места се намираха изключително рядко дори в малките вестници, и когато се освободеше такава длъжност, почти винаги се заемаше от вътрешен човек. Това бе желана награда за дългогодишни и доказали се журналисти. „Инкуайърър“ беше уважаван вестник, спечелил шестнадесет награди „Пулицър“. Беше един от най-големите в страната. Четях го редовно, а ето че редакторите му пожелаха да се срещнат с мен. Дори нямаше да се наложи да се местим заради новата ми работа. Бюрото, в което щях да работя, беше на четиридесет и пет минути от нас по магистралата „Пенсилвания Търнпайк“, така че не беше проблем да пътувам дотам всеки ден. Не вярвам много в чудеса, но всичко това изглеждаше прекалено хубаво, за да е истина. Като че ли провидението се беше намесило.

През ноември 2002 г. смених градинарските си такъми с карта на журналист от „Филаделфия Инкуайърър“. Може би това беше най-щастливият ден в живота ми. Върнах се там, където ми беше мястото, в нюзрума, и отново водех рубрика.

Работех на новото си място от няколко месеца, когато през 2003 г. ни връхлетя първата снежна буря. Снегът заваля през една неделна нощ, и когато спря на следващия ден, земята беше покрита със снежна покривка, дебела шестдесет сантиметра.

Децата не ходиха на училище три дни, докато разчистят пътищата, а аз изпращах материалите за рубриката си по електронната поща от дома. Взех назаем снегочистачка от едни съседи, разчистих алеята за коли и направих пъртина до портата, която все едно минаваше по дъното на каньон. Знаех, че Марли няма да може да се изкачи по отвесните му стени, за да отиде в двора, нито можеше да прегази дълбоките снежни преспи, ако се опиташе да се отклони от пътеката. Затова му разчистих едно място, което да използва като „клек бар“, както го нарекоха децата — малко, почистено от снега пространство до алеята отпред, където да си върши работата. Но когато го извиках да излезе навън и да изпробва новата си тоалетна, той просто застана на разчистеното място и подуши снега подозрително. Марли си имаше свое собствено, особено виждане по въпроса какво трябва да представлява мястото, където може да отговори на повика на природата. И това, което му бях приготвил, очевидно не съответстваше съвсем на изискванията му. Вдигна крак и се изпишка, но отказа да се изака. Да се изакам тук? Да цапам точно пред панорамния прозорец? Я не се будалкай. Обърна се, засили се, за да се изкачи по хлъзгавите стъпала и влезе вътре.

След вечеря го изведох отново навън. Този път Марли не можеше да си позволи лукса да чака. Трябваше да се облекчи. Нервно закрачи нагоре-надолу по направената от мен пъртина, мина през клек бара и излезе на алеята за коли, като душеше снега и ровеше с лапи замръзналата земя. Не, тук просто не става. Преди да успея да го спра, той някак си се покатери, прехвърли снежната стена, образувала се след минаването на снегочистачката, и си запроправя път през двора към група бели борове на петнадесетина метра от него. Не можех да повярвам на очите си — моето болно от артрит, старо куче беше поело на алпийски преход. На всеки няколко стъпки задните му крака се подгъваха и той потъваше в снега, почиваше си няколко секунди, легнал по корем, после с мъка се изправяше и продължаваше напред. Бавно и мъчително напредваше през дълбокия сняг, като използваше все още силните си рамене и предни лапи, с които притегляше тялото си напред. Стоях на пътеката и се чудех как ще го спасявам, ако накрая затъне и не може да продължи. Но макар и трудно, той продължи пътя си и най-после стигна до най-близкия бор. Изведнъж прозрях каква е целта му. Кучето имаше план. Под гъстите клони на бора снегът беше само няколко сантиметра. Дървото беше като чадър и под него Марли можеше спокойно да се върти, докато избере къде да клекне удобно, за да се облекчи. Трябваше да призная, че идеята му беше много хитра. Започна да се върти в кръг, да драска по земята, както обикновено, опитвайки се да намери достоен олтар, където да направи всекидневното си жертвоприношение. За мое учудване обаче той изостави уютния заслон и пое през дълбокия сняг към следващия бор. Според мен първото място беше идеално, но очевидно не отговаряше на неговите високи стандарти.

С мъка се добра до второто дърво и отново след дълго въртене реши, че мястото под клоните му е неподходящо. И така, Марли се отправи към третото дърво, после продължи към четвъртото, петото, като все повече се отдалечаваше от пътя. Опитах се да го извикам и да го накарам да се върне обратно, макар и да знаех, че не може да ме чуе.

— Марли, ще затънеш в снега, глупчо такъв! — извиках силно аз. Той, обаче, просто продължи нататък, целенасочено и непоколебимо. Куче в търсене на облекчение. Най-после стигна последното дърво в имота ни, висок смърч с гъсти надвиснали клони близо до мястото, където децата чакаха училищния автобус. Там намери замръзналото парче земя, което търсеше, усамотено и леко поръсено със снежец. Завъртя се няколко пъти и схванато приклекна на старите си, уморени, артритни задни крака. Най-после разтовари стомаха си. Еврика!

След изпълнението на мисията си, Марли пое по дългия път към дома. Докато се бореше със снега, аз махах с ръце, за да го насърчавам.

— Давай, момче! Ще се справиш!

Но виждах, че се уморява, а все още му предстоеше дълъг път.

— Не спирай сега! — извиках аз.

На дванадесетина метра от алеята за коли обаче той направи точно това. Беше останал без сили. Спря и се отпусна изтощен на снега. Не изглеждаше отчаян, но и не можеше да се каже, че е добре. Погледна ме тревожно. Какво ще правим сега, шефе? Нямах представа. Можех да стигна до него през снега, и после какво? Беше прекалено тежък, за да го вдигна и да го нося на ръце. Останах няколко минути на мястото си, виках и го увещавах, но Марли не помръдваше.

— Стой там — казах аз. — Отивам да си обуя ботушите и после ще дойда да те взема. — Беше ми дошло наум, че мога да го кача на шейната и да го извозя с нея до къщата. Оказа се, че няма нужда. Щом ме видя, че приближавам с шейната, той скочи, възстановил силите си. Единственото обяснение беше, че си е спомнил спускането ни с шейната и приключението ни в гората, когато позорно се изтърсихме в потока. Надяваше се да го повторим пак. Понечи да се втурне към мен, подобен на динозавър в яма с катран. Крачех в снега и му пробивах пъртина, той напредваше бавно сантиметър по сантиметър. Накрая се прехвърлихме тромаво през снежната стена и излязохме на алеята за колите. Марли изтърси снега от козината си, удари с опашка коленете ми и заподскача наоколо весело и наперено, преизпълнен с доволството на авантюрист, завърнал се от дълго пътешествие из неизследвани дотогава земи. А аз се бях усъмнил, че ще се справи.

На следващата сутрин взех лопатата и разчистих една тясна пътечка до отдалечения смърч в ъгъла на парцела и Марли прие мястото като своя тоалетна за зимния сезон. Кризата беше предотвратена, но се появиха по-сериозни проблеми. Колко време щеше да изкара така? И кога болките и унизителната старческа немощ щяха да надделеят над простичкото удоволствие, което му носеше всеки прекаран в сън и леност ден.

Глава 25
Напук на съдбата

Когато разпуснаха учениците за лятната ваканция, Джени натовари децата в минивана и потегли за Бостън, където щеше да гостува една седмица на сестра си. Аз останах, за да работя. У дома нямаше никой, който да прави компания на Марли и да го пуска навън. Едно от неприятните неща, които му докара старостта, и което го тормозеше най-много, беше, че не можеше да се сдържа, когато му се приходи по нужда. Въпреки лошото си поведение през всичките изминали години, Марли никога не ни беше създавал проблеми с облекчаването на стомаха си. В това отношение се гордеехме с него. Още откакто беше няколкомесечно бебе, той никога, никога не беше правил бели в къщата, дори и когато го оставяхме сам по десет–дванадесет часа. Шегувахме се, че пикочният му мехур е железен, а червата му са от камък.

Но напоследък нещата се промениха. Не можеше да издържа повече от няколко часа, без да се облекчи. Когато му се приходеше, трябваше веднага да излезе, и ако беше сам вкъщи, нямаше друг избор, освен да свърши работата вътре. Чувстваше се страшно зле поради тази си слабост и разбирахме, че се е изпуснал, на секундата щом се приберем у дома. Вместо да ни посрещне радостно на вратата, както му беше обичаят, той стоеше в другия край на стаята с наведена глава, която почти докосваше пода, опашката му висеше отпусната между задните му крака и цялото му същество показваше колко много го е срам. Никога не го наказвахме за такива неща. Как бихме могли? Беше близо тринадесетгодишен, а това е почти пределната възраст за един лабрадор. Знаехме, че го прави, без да иска, и той, изглежда, също го знаеше. Сигурен съм, че ако можеше да говори, би ни казал колко унизен се чувства и да ни увери, че наистина се е опитал да се сдържи.

Джени купи парочистачка за килима и нагласяше програмата ни така, че да не отсъстваме от къщи повече от няколко часа. Тя работеше в едно училище на доброволни начала и прескачаше да пусне Марли навън, след което пак се връщаше там. Аз често си тръгвах между главното ястие и десерта от вечерите, на която ни канеха познати, за да го изведа на разходка, която Марли, естествено, правеше възможно по-дълга, като душеше и се въртеше из двора. Приятелите ни се питаха на шега кой всъщност е истинският господар в дома на семейство Гроган.

Сега, когато Джени и децата ги нямаше, знаех, че ще отсъствам дълго от дома. Това беше моят шанс да оставам след работа и да обикалям из окръга, за да опозная градовете и местата, за които пишех. Пътят ми до работа и обратно беше дълъг, нямаше да ме има по десет–дванадесет часа на ден. Изключено беше Марли да стои сам толкова дълго. Решихме да го настаним в местния кучешки пансион, както правехме всяко лято, когато заминавахме на почивка. Пансионът беше прикрепен към една голяма ветеринарна клиника, където се предлагаха професионални, макар и не толкова индивидуални услуги. Всеки път, когато ни се наложеше да посетим клиниката, се срещахме с различен доктор, който не знаеше нищо за Марли, освен написаното в картона му. Така и не научихме имената им. За разлика от любимия ни д-р Джей във Флорида, който познаваше Марли почти толкова добре, колкото и ние, и който беше станал наш семеен приятел, преди да заминем на север, местните ветеринари останаха непознати за нас — компетентни, но все пак непознати. На Марли обаче му беше все едно.

— Уади отива на куче лагер! — изписка Колийн и на лицето на Марли се изписа оживление, като че ли идеята предлагаше доста забавни възможности. Пошегувахме се за програмата, която го чака в кучешкия пансион: копаене на дупки от 9:00 до 10:00, разпаряне на възглавници от 10:15 до 11:00, ровене в боклука от 11:05 до обяд и т.н. Откарах го там в неделя вечерта и оставих номера на мобилния си телефон на рецепцията. Марли никога не се отпускаше напълно, когато не беше у дома, дори в познатата обстановка при д-р Джей, и затова винаги се безпокоях малко за него. След всеки престой в пансиона той се връщаше отслабнал, муцуната му беше разранена от честото гризане на решетките на клетката. Когато го прибирахме, той се строполясваше в ъгъла и спеше непробудно часове наред, като че ли беше прекарал цялото си време в обикаляне на клетката, без да мигне нито за миг.

В онзи четвъртък сутринта бях близо до Индипендънс Хол в центъра на Филаделфия, когато звънна мобилният ми телефон.

— Ако обичате, изчакайте да ви се обади д-р еди-коя си — каза жената от кучешкия пансион. Още един ветеринарен доктор, чието име не бях чувал преди. След няколко секунди се чу друг женски глас, този път беше лекарката.

— Марли е в критично състояние — каза тя.

Сърцето ми подскочи.

— В критично състояние?

Лекарката ми обясни, че стомахът на Марли, пълен с храна, вода и въздух, се е разширил, разтеглил се е и е увиснал, след което се е обърнал и усукал, запушвайки пътя на съдържимото в него. Тъй като газовете и изядената храна нямало откъде да излязат, стомахът му се издул болезнено, при което се стигнало до опасност за живота му — болестно състояние, известно като стомашна дилатация волвулус. Почти във всички случаи единственият изход бил оперативната намеса, отбеляза тя и ми обясни, че ако не се приложи лечение, до няколко часа кучето може да умре.

Каза ми също, че вкарали сонда през гърлото му и изтеглили голяма част от натрупалите се газове, в резултат на което стомахът на Марли спаднал. С помощта на сондата успяла да оправи усукването и да „обърне“ стомаха му, както се изрази тя. Дали му седативи и сега си почивал спокойно.

— Това е добре, нали? — попитах предпазливо.

— Подобрението е временно — отвърна лекарката. — Овладяхме непосредствената криза, но щом стомахът се обърне веднъж, почти винаги това се повтаря.

— В колко от случаите?

— Бих казала, че при него шансът да не получи отново усукване е един процент.

Един процент? За Бога, помислих си аз, май има по-голям шанс да влезе в Харвард.

— Един процент? Само толкова?

— Съжалявам. Положението му е сериозно — отвърна тя.

Ако стомахът му пак се обърнеше — а това със сигурност щеше стане, както каза докторката — имало две алтернативи. Първата била операция. Тя ми обясни, че ще го отвори и ще закрепи стомаха за стената на коремната кухина с шевове, което ще попречи на обръщането му.

— Операцията струва около две хиляди долара — каза тя. Аз преглътнах. — И трябва да ви кажа, че е много инвазивна. Куче на възрастта на вашето трудно ще я понесе. Възстановяването щяло да бъде продължително и трудно, при положение че изобщо оцелее след операцията. Понякога по-възрастните кучета като него не преживявали постоперативната травма.

— Ако беше четири-пет годишен, щях да ви посъветвам да се съгласите на операция на всяка цена — каза докторката. — Но на неговата възраст сам трябва да решите дали да го подлагаме на всичко това.

— Не, ако не е наложително — отвърнах аз. — Каква е другата възможност?

— Другата възможност е — заяви тя, като се поколеба за секунда — да го приспим.

— О — казах аз.

Беше ми трудно да осмисля всичко това. Преди пет минути отивах към Камбаната на свободата и си мислех, че Марли безгрижно си почива в кучешкия пансион. А сега искаха от мен да решавам дали да живее или да умре. Никога не бях чувал за заболяването, което ми описа лекарката. Чак по-късно научих, че то се среща доста често при някои породи кучета, особено такива като Марли, с масивен, дълбок гръден кош. Кучета, които изгълтват цялата си храна на няколко хапки — отново като Марли — също са изложени на повишен риск. Някои от собствениците на тези четириноги любимци смятат, че е възможно стресът на кучетата, оставени на пансион, да е една от причините за заболяването, но по-късно прочетох, че според изследванията на един професор по ветеринарна медицина няма връзка между стреса и издуването на стомаха. По телефона докторката се съгласи, че е възможно вълнението на Марли, породено от присъствието на други кучета в пансиона, да е допринесло за пристъпа. Той излапвал набързо храната си, както обикновено, пухтял и отделял обилно слюнка, възбуден от присъствието на други кучета наоколо. Тя смяташе, че е погълнал твърде много въздух и слюнка и стомахът му е започнал да се разтегля във вертикална посока, което било предпоставка за усукването му.

— Не можем ли да изчакаме, за да видим дали ще се повтори? — попитах аз. — Може би няма да се обърне пак.

— Точно това правим в момента — отвърна тя. — Чакаме.

Сетне повтори, че шансът това да не се случи е един процент и добави:

— Ако стомахът му пак се обърне, ще трябва да решавате бързо. Не можем да го оставим да страда.

— Трябва да говоря с жена си — казах аз. Ще ви се обадя малко по-късно.

Когато звъннах на Джени по мобилния, тя беше с децата на един претъпкан туристически кораб в акваторията на Бостънското пристанище. Чувах шума от двигателите на кораба и гласа на екскурзовода, който ехтеше от високоговорителя. Разговорът ни беше накъсан, връзката беше лоша и не се чувахме добре. Виках, за да се опитам да й обясня проблема, но до нея стигаха само откъслеци от казаното. Марли… криза… стомах… операция… да го приспят.

От другата страна настъпи тишина.

— Ало? — обадих се аз. — Чуваш ли ме?

— Да, чувам те — отговори ми Джени и пак настъпи тишина.

И двамата знаехме, че все някога този ден ще дойде. Просто не смятахме, че ще бъде точно днес. Не и когато Джени и децата ги няма и дори не могат да се сбогуват с Марли. Не и когато аз съм на час и половина път, в центъра на Филаделфия, зает със служебните си ангажименти. В края на разговора, проведен с викове, едносрични фрази и напрегнати паузи, решихме, че нямаме избор. Ветеринарната лекарка беше права. Марли си отиваше. Щеше да бъде жестоко да го подложим на тежка, травмираща операция, само за да отложим неизбежното. Високата цена също не беше за пренебрегване. Беше неприемливо, почти неморално, да похарчим толкова пари за едно старо куче, чийто край беше близо, когато всеки ден се евтаназираха негови събратя единствено, защото са останали без дом. И което е по-важно, имаше деца, които не получаваха адекватно лечение поради липсата на финансови средства. Щом беше настъпил моментът Марли да си отиде, трябваше да го приемем. Щяхме да се погрижим това да стане достойно и безболезнено. Знаехме, че това е правилното решение, и все пак никой от нас не беше готов да го изгуби.

Обадих се на докторката, за да й съобщя какво сме решили.

— Зъбите му са изгнили, не чува нищо, задните му крака са зле и едва се качва на верандата — казах аз, като че ли тя се нуждаеше от убеждаване. — Трудно му е да клекне, когато трябва да се изходи.

Докторката, чието име, както разбрах, беше Хопкинсън, ме улесни:

— В такъв случай времето е дошло.

— Така предполагам — отвърнах аз, но й казах да не го приспиват, преди да съм се обадил пак. Искаше ми се да съм там. — Освен това — напомних й аз — все още се надявам на единия процент възможност за чудо.

— Да се чуем след час — предложи тя.

Един час по-късно д-р Хопкинсън звучеше малко по-оптимистично. Марли все още се държал. Бил включен на система, а иглата беше забита в едната му предна лапа. Тя ми каза, че шансът му за оцеляване е нараснал на пет процента.

— Не искам да ви давам излишна надежда — отбеляза лекарката. — Той е много болен.

На следващата сутрин гласът й звучеше по-бодро.

— Прекара нощта спокойно — съобщи ми тя.

Когато се обадих отново по обяд бяха изключили системата и го захранваха с каша от месо и ориз.

— Изгладнял е — докладва ми докторката.

При следващото ми обаждане той вече се беше изправил на крака.

— Новините са добри — уведоми ме д-р Хопкинсън. — Един от служителите ни го изведе преди малко навън и той се изака и изпишка.

Реагирах така радостно по телефона, сякаш Марли беше спечелил златен медал на кучешко изложение.

Тя добави:

— Явно се чувства по-добре. Току-що залепи една голяма влажна целувка на устните ми.

Да, това вече беше нашият Марли.

— Вчера си мислех, че това е невъзможно — каза докторката, — но сега смятам, че утре вече можете да го приберете у дома.

Взех го след работа на следващия ден вечерта. Изглеждаше ужасно — изнемощял, само кожа и кости, с гурелясали и помътнели очи, като че ли се беше върнал от оня свят, което, предполагам, в известен смисъл си беше така. Когато платих сметката от осемстотин долара, сигурно и аз не съм изглеждал много добре. Благодарих на докторката, а тя отбеляза:

— Целият персонал се влюби в Марли. Всички му стискаха палци.

Отведох кучето си, оцеляло като по чудо при шанс едно на сто, до колата и казах:

— Хайде да си вървим у дома, където ти е мястото.

Той просто стоеше и гледаше тъжно задната седалка, която му се виждаше недостижима като Олимп. Дори не се опита да влезе в колата. Повиках един от служителите на кучешкия пансион, който ми помогна внимателно да го повдигнем и да го вкараме в колата. Потеглих към дома с куп лекарства и строги наставления. Марли не трябваше да яде по много наведнъж и да пие неограничени количества вода. Дните, в които потапяше муцуната си в купата и си играеше на подводница, бяха вече минало. Отсега нататък трябваше да му даваме да яде по малко, четири пъти на ден, и да пие вода под режим — в купата му не трябваше да сипваме повече от половин чаша. По този начин, както се надяваше лекарката, стомахът му щеше да бъде спокоен и нямаше да се подуе и обърне отново. Освен това не трябваше да бъде оставян в голям кучешки пансион с много кучета, които лаят и се разхождат край него. Бях убеден, а изглежда и д-р Хопкинсън беше на това мнение, че това бе главният фактор за близката му среща със смъртта.

Когато онази нощ се прибрахме у дома, аз проснах на пода в общата стая един спален чувал до Марли. Той не бе в състояние да се изкачи догоре, където беше спалнята ни, а на мен не ми даде сърце да го оставя сам и безпомощен. Знаех, че ако не съм до него, ще бъде неспокоен през цялата нощ.

— Ще спим двамата тук, все едно сме на гости, Марли! — обявих аз и легнах до него. Докато го галех от главата до опашката, от гърба му падаха огромни топки косми. Почистих крайчетата на очите му от гурелите и чесах ушите му, докато не застена от удоволствие. Джени и децата щяха да се върнат на сутринта. Тя щеше да му готви варени кюфтета с ориз. Минаха тринадесет години и накрая Марли заслужи да яде човешка храна — не остатъци, а специално приготвена за него храна. Децата щяха да го прегръщат, без да знаят, че се е разминал на косъм със смъртта и е можело никога да не го видят пак.

Утре къщата щеше да се изпълни отново с викове, радост и живот. Но тази нощ бяхме само двамата, Марли и аз. Лежахме един до друг, усещах по лицето си неприятния му дъх и не можех да не си мисля за първата ни нощ с него години назад, когато го доведох у дома от развъдника за лабрадори — мъничко кученце, което плачеше за майка си. Спомних си как занесох кашона му в спалнята, как заспахме заедно и как бях провесил ръката си от леглото, за да го утеша. Тринадесет години по-късно пак бяхме един до друг, все така неразделни. Мислех си за детството и юношеството му, за изпокъсаните дивани и наядените матраци, за бурните ни разходки край канала и танците ни буза до буза, докато стереото гърмеше. Мислех си за погълнатите предмети и отмъкнатите чекове за заплатата ми, за безценните моменти на съпричастност между човек и куче. Най-вече си мислех какъв добър и верен приятел ми беше той през всичките тези години. Пътят, който бяхме изминали заедно, беше дълъг.

— Наистина ме уплаши, старче — прошепнах аз, когато той се опъна край мен и пъхна муцуна под ръката ми, за да продължа да го галя. — Хубаво е, че си отново у дома.

Заспахме на пода един до друг, задницата му беше наполовина върху спалния ми чувал, аз го бях прегърнал с едната си ръка. Събуди ме веднъж през нощта, раменете му потрепваха, лапите му мърдаха, от гърлото му излизаше леко джафкане, което повече приличаше на кашлица. Сънуваше. Сънуваше, както предположих, че е отново млад и силен. И че тича така, сякаш за него никога няма да има утрешен ден.

Глава 26
Време назаем

През следващите няколко седмици Марли се изтръгна от лапите на смъртта. В очите му отново се появиха дяволити искрици, носът му беше студен и влажен, скелетът му започна да се покрива с плът. Не изглеждаше зле, като се има предвид какво му беше минало през главата. Дремеше по цял ден в общата стая. Предпочиташе едно място край стъклената врата, което слънцето обливаше с лъчите си, напичайки козината му. Тъй като не трябваше да се храни обилно и му давахме малки порции, беше непрекъснато гладен и започна да проси и да краде храна по-безсрамно отвсякога. Една вечер го заварих сам в кухнята да краде оризови сладки от една голяма чиния, изправен на задните си крака и опрял предните си лапи на плота. Така и не разбрах как е успял да се закрепи на треперещите си крайници. По дяволите старческата немощ! Когато волята заповядваше, тялото на Марли се подчиняваше. Искаше ми се да го прегърна, толкова бях щастлив от тази проява на сила.

Страховете ни от онова лято би трябвало да ни накарат да признаем, че Марли остарява, но скоро удобно решихме, че кризата е била случайност и няма да се повтори, и че Марли още дълго ще върви по пътя към своя залез. Искаше ни се да вярваме, че ще живее вечно. Въпреки слабостта си, той си беше същото безотговорно куче. Всяка сутрин след закуска отиваше в общата стая, за да използва канапето като грамадна салфетка. Минаваше по цялата му дължина, търкаше муцуната и устата си в него, като междувременно събаряше възглавниците. След това се обръщаше и повтаряше цялата процедура, за да се избърше и от другата страна. После се пльосваше на пода, търкулваше се по гръб и се гърчеше ту на едната, ту на другата си страна, за да почеше гърба си. Обичаше да ближе пода и го правеше с такова удоволствие, сякаш беше полят с най-вкусния сос, който някога беше опитвал. Ежедневните му занимания включваха лаене по пощальона, визити при пилетата, зяпане към хранилката за птички и обиколка на крановете в банята, за да види дали няма да пуснат малко вода, която да излочи. По няколко пъти на ден повдигаше капака на кошчето за боклук в кухнята, за да провери какви лакомства би могъл да намери. Всеки ден по някое време превключваше на режим „лабрадор беглец“, вършееше из къщата, удряше с опашка по стените и мебелите, а аз всеки ден продължавах да отварям челюстите му насила и да отлепям от небцето му какви ли не неща — обелки от картофи, обвивки от кексчета, използвани хартиени кърпички и копринени конци за почистване на зъби. Някои неща не се променят, дори когато остареем.

Когато наближи 11 септември 2003 г., прекосих целия щат с кола, за да отида в малкото миньорско градче Шанксвил, Пенсилвания, където Полет 93 на „Юнайтед Еърлайнс“ се беше разбил в една безлюдна нива след бунт на пътниците в онази печално известна утрин точно преди две години. Смяташе се, че похитителите на самолета, са възнамерявали да летят към Вашингтон, окръг Колумбия, и да го разбият в Белия дом или Капитолия, така че пътниците, които бяха нахлули в пилотската кабина, вероятно бяха спасили живота на безброй човешки същества на земята. По повод на втората годишнина от събитието, редакторите на вестника ме изпратиха на самото място, за да се опитам да обясня саможертвения акт и неизлечимия отпечатък, който той беше оставила в душите на американците.

Прекарах целия ден на мястото, където се беше разбил самолетът и обикалях край импровизирания паметник, който бяха издигнали там. Говорих с разни хора от неспирния поток посетители, дошли да отдадат почит на загиналите, интервюирах местните жители, които още си спомняха силата на експлозията, седях с една жена, чиято дъщеря беше загинала при катастрофа с кола, и която беше дошла на това място, за да потърси утеха в колективната скръб. Документирах множеството оставени там за спомен предмети и надписи, които изпълваха паркинга. Все още не можех да почувствам материала, който трябваше да напиша за рубриката си. Какво бих могъл да кажа за тази ужасна трагедия, което вече да не е казано? Върнах се за вечеря в града и прегледах бележките си. Воденето на рубрика във вестник е като строене на кула от тухлички. Всяка отделна информация, всеки цитат и уловен момент е една такава тухличка. Започваш строежа с широка основа, достатъчно здрава, за да издържи постройката, и продължаваш нагоре към върха. Бележникът ми беше пълен със солидни тухлички, но ми липсваше хоросана за спойката им. Нямах представа какво да правя с тях.

След като приключих с порцията си руло „Стефани“ и ледения чай, потеглих към хотела, за да се опитам да пиша. Насред път импулсивно направих обратен завой и се върнах на мястото на катастрофата, което беше на няколко километра от града. Пристигнах, точно когато слънцето се канеше да се скрие зад близкия хълм, а последните посетители се разотиваха. Седях там дълго сам, докато залезът премина в здрач, а здрачът в нощ. От планините задуха остър вятър и се загърнах плътно с якето си. Високо над мен се вееше и плющеше гигантско национално знаме, а цветовете му грееха под последната тлееща светлина. Едва тогава почувствах атмосферата на това място и величието на случилото се в небето над това безлюдно поле. Погледнах към мястото, където самолетът се беше ударил в земята, после нагоре към знамето. И почувствах смъдене в очите от напиращите в тях сълзи. За пръв път в живота си преброих чертите на знамето — седем червени и шест бели. Преброих звездите — петдесет, на син фон. Американското знаме сега означаваше нещо много повече за нас. За новото поколение то отново беше символ на доблест и саможертва. Вече знаех какво трябва да пиша.

Пъхнах ръце в джобовете си и се запътих към края на паркинга, където се спрях, вперил очи в тъмнината. Там, в тъмното, почувствах много неща. Гордост от подвига на съотечествениците ми, обикновени американци, които не се бяха поколебали да реагират, макар и да са знаели, че това е техният край. Неудобство, защото бях жив, недокоснат от ужаса на онзи ден, свободен да продължа щастливия си живот като съпруг, баща и писател. В самотния мрак усещах почти осезаемо колко е кратък животът, което го правеше още по-ценен. Приемаме го за даденост, но той е крехък, изложен на опасности, несигурен и краят му може да настъпи внезапно всеки миг. Дадох си сметка за нещо, което би трябвало да е очевидно, но често не е. А именно, че трябва да ценим всеки ден, всеки час и минута от своя живот.

Почувствах и още нещо — учудване от безкрайните възможности на човешкото сърце — достатъчно голямо, за да се вмести една величава трагедия, и все пак в него да остане място за малките моменти на личната мъка и болка, които са част от всеки живот. В моя случай един от тези малки моменти беше кучето ми, което си отиваше. С известно чувство на срам осъзнах, че наред с колосалната човешка скръб, предизвикана от съдбата на Полет 93, чувствах и остра болка заради загубата, която знаех, че ми предстои.

Марли живееше живот назаем, това беше ясно. Здравето му можеше отново да се влоши всеки ден, и когато това станеше, нямаше да се боря с неизбежното. Да го подлагам на инвазивни медицински процедури на този етап от живота му би било жестоко. С Джени бихме направили това по-скоро за собствено си успокоение, отколкото за самия него. Обичахме смахнатото си старо куче, обичахме го въпреки всичко — или може би поради всичко онова, което то беше. Но вече разбирах, че не е далеч времето, когато трябваше да го оставим да си отиде. Качих се в колата и се прибрах в хотелската си стая.

На другата сутрин, с готова рубрика, аз се обадих от хотела у дома.

— Само искам да ти кажа, че на Марли много му липсваш — каза Джени.

— На Марли? А на вас?

— Разбира се, че и на нас, глупчо. Но Марли наистина тъгува за теб. Направо ни побърка тук.

Предишната нощ, тъй като не могъл да ме намери, Марли обикалял и душил непрекъснато из цялата къща, каза тя. Влизал от стая в стая, надничал зад вратите и в шкафовете. Изкатерил се с голяма мъка по стълбите, и като не ме намерил горе, слязъл и започнал да претърсва къщата отначало.

— Съвсем е оклюмал — уведоми ме тя.

Марли дори се осмелил да се спусне в мазето. По времето, когато все още можеше да слиза по хлъзгавите дървени стъпала, той с удоволствие ми правеше компания с часове в моята работилница, задрямал в краката ми, докато майсторях разни неща, а дървените стърготини се сипеха върху него и покриваха козината му, подобно на мек сняг. Този път той слязъл долу, но не могъл да се покатери обратно. Стоял там и джафкал и скимтял, докато Джени с децата не му дошли на помощ. Подхванали предната част на тялото му и задницата и го измъкнали догоре стъпало по стъпало.

Когато си легнали, вместо да заспи край леглото ни, както беше свикнал, Марли заел позиция на площадката на стълбището, откъдето можел да вижда всички спални и входната врата долу, за да не да пропусне, ако аз: (1) изляза от прикритието си; (2) пристигна посред нощ у дома, в случай, че съм се измъкнал, без да му кажа. На следващата сутрин, когато Джени тръгнала надолу да приготви закуска, той още бил там. Минали няколко часа, преди да се сети, че Марли още не се е показал, което било много необичайно. Сутрин той почти винаги слизаше пръв долу, втурваше се пред нас и удряше с опашка по входната врата, за да го пуснем навън. Накрая го намерила дълбоко заспал на пода в спалнята, притиснат плътно до моята страна на леглото. После разбрала защо. Когато станала, тя несъзнателно избутала възглавниците си — Джени спеше на три възглавници — към моята страна на леглото и те попаднали под завивките, образувайки голяма издутина там, където обикновено спях аз. Със зрението си на мистър Магу[1], на Марли му беше простено да обърка куп перушина с господаря си.

— Беше абсолютно убеден, че това си ти — каза ми Джени. — За него нямаше никакво съмнение, че ти спиш там.

Посмяхме се заедно по телефона и след това Джени каза:

— Заслужава да му напишеш точки за вярност.

Така и направих. Нашето куче винаги се е отличавало с преданост.

От завръщането ми от Шанксвил беше минала само една седмица, когато дойде кризата, за която знаехме, че може да настъпи всеки момент. Бях в спалнята и се обличах за работа, когато чух страхотно трополене и писъка на Конър:

— Помощ! Марли падна надолу по стълбите!

Излязох от спалнята тичешком. Беше се строполил в подножието на високото стълбище и се опитваше да се изправи на крака. Слязохме бързо с Джени при него, опипахме тялото му, внимателно проверихме крайниците му, натиснахме ребрата му, масажирахме гръбнака му. Изглежда, че нямаше нищо счупено. Стенейки, Марли успя да се изправи на крака, отърси се и се отдалечи, без дори да куцука. Конър беше видял как пада. Каза, че Марли тръгнал надолу по стълбите, но само след две стъпала осъзнал, че всички са все още горе и решил да се завърти кръгом. При опита си да се обърне, задните му крака се подгънали и той се изтърколил надолу.

— О, имал е късмет — казах аз. — Такова падане можеше да му коства живота.

— Не мога да повярвам, че не се е наранил — каза Джени. — Той е като котките, с девет живота.

Но нараняване имаше. След няколко минути Марли започна да се вдървява и когато се върнах вечерта от работа, вече не можеше да се помръдне. Болеше го навсякъде, сякаш беше пребит от мутри на мафията. Но истинската причина за състоянието му беше левият му преден крак. Изобщо не можеше да стъпи на него. Притисках крака му, но той не реагираше, затова предположих, че има разтегнато сухожилие. Когато ме видя, той се опита да се изправи на крака, за да ме поздрави, но без успех. Лявата му предна лапа беше извън строя и при слабите му задни крака той беше абсолютно безпомощен. Останал му беше само един здрав крак, много лош късмет за едно четирикрако животно. Накрая все пак успя да се изправи и закуцука на три крака, за да дойде при мен, но задните му крака се огънаха отново и той се строполи на пода. Джени му даде аспирин и сложи торбичка с лед на предния му крак. Марли — игрив, макар и обездвижен — непрекъснато се опитваше да изяде ледените кубчета.

Към десет и половина през нощта той все още не беше добре и не бе излизал навън, за да изпразни мехура си от един часа следобед. Задържаше урината си вече близо десет часа. Нямах представа как да го изведа навън, за да се облекчи, и после да го прибера у дома. Прекрачих го, сключих ръце под гърдите му и го вдигнах на крака. Докато го придържах, той закуцука и така с патешка походка успяхме двамата да излезем навън. Но на верандата Марли изведнъж се спря. Валеше дъжд и стъпалата на верандата — истинско наказание за него — бяха хлъзгави и мокри. Изглеждаше уплашен.

— Хайде — казах аз. — Изпишкай се набързо и да се прибираме вътре.

Не пожела. Искаше ми се да успея да го убедя да се изпишка на верандата и да приключим с това, но не можеш да учиш старо куче на нови номера. Изкуцука обратно вътре и ме погледна мрачно, сякаш се извиняваше за това, което се готвеше да направи.

— Ще опитаме пак по-късно — казах аз.

Думите ми като че ли му подействаха като сигнал. Приклекна на три крака и изпразни пълния си мехур на пода във фоайето и около него се образува локва. За пръв път, откакто беше още кутре, Марли направи тази пакост у дома.

На следващата сутрин беше по-добре, въпреки че все още куцаше като инвалид. Изведохме го навън, където се изпишка и изака без проблем. На три двамата с Джени го вдигнахме и с общи усилия го пренесохме на верандата, за да го приберем вътре.

— Имам чувството — казах аз, — че Марли вече никога няма да се качи горе.

Очевидно това беше последното му изкачване по стълбището. Отсега нататък трябваше да свиква да живее и да спи на долния етаж.

Работех вкъщи, горе в спалнята, и пишех един материал на лаптопа си, когато чух някакъв шум, идващ от стълбите. Спрях да пиша и се ослушах. Звукът ми беше познат — силно чаткане на копитата на подкован кон, който галопира по дървен мост. Обърнах поглед към вратата на спалнята и затаих дъх. Няколко секунди по-късно иззад ъгъла се появи главата на Марли, който с бавна стъпка влезе в стаята. Очите му светнаха, когато ме видя. А, ето къде си бил! Бутна главата си в скута ми. Молеше ме да го почеша зад ушите и мисля, че си го беше заслужил.

— Марли, ти успя! — възкликнах аз. — Ти, старо псе! Не мога да повярвам, че си се изкачил дотук!

По-късно, когато двамата с него седяхме на пода и аз подръпвах кожата на врата му, той обърна глава и на игра захапа китката ми. Това беше добър признак, че в него все още е останало нещо от малкото кутре. В деня, в който Марли останеше неподвижен, докато го галя, и не се опиташе да се сборичка с мен, щеше да дойде и краят му, знаех това. Предишната нощ изглеждаше на прага на смъртта и аз отново се бях подготвил за най-лошото. Днес той пухтеше, катереше се по мен и се опитваше да олигави ръцете ми. Точно когато си мислех, че дългият му, щастлив житейски път вече свършва, той отново се върна при нас.

Притеглих главата му и го накарах да ме погледне в очите.

— Ще ми кажеш, когато настъпи часът, разбрахме ли се? — изрекох аз по-скоро декларативно, отколкото като въпрос. Не исках сам да взимам решението. — Ще ми кажеш, нали?

[1] Популярен анимационен герой, пенсионер, страдащ от тежко късогледство. — Б.ред. ↑

Глава 27
Голямата ливада

Тази година зимата дойде рано и докато дните ставаха все по-къси, а ветровете виеха сред измръзналите клони, ние се гушехме на топло в уютния си дом. Нацепих достатъчно дърва за цяла зима и ги подредих до задната врата. Джени готвеше питателни супи и печеше домашен хляб, а децата отново седяха пред прозореца в очакване на снега. Аз също го чаках, но се притеснявах заради Марли. Не бях сигурен дали ще издържи още една сурова зима. Предишната зима му се отрази зле и през изминалата година той все повече губеше сили. Тревожех се, че няма да може да се справя със заледените тротоари, хлъзгавите стълби и покритата със сняг земя. Сега разбирах защо възрастните хора се местеха във Флорида и Аризона.

През една ветровита неделна вечер в средата на декември, след като децата си бяха научили уроците и се упражняваха с музикалните си инструменти, Джени се зае да направи пуканки на печката и обяви, че ще имаме семейна киновечер. Децата се втурнаха да изберат филм, а аз свирнах на Марли, за да отидем да донесем кошница яворови цепеници от подредените дърва до задната стена. Той ровеше из замръзналата трева, докато пълнех кошницата, заставаше с лице срещу вятъра и душеше мразовития въздух с мокрия си нос, като че ли предусещаше идването на зимата. Плеснах с ръце и ги размахах, за да привлека вниманието му и тръгнахме да се прибираме. Поколеба се пред стъпалата на предната веранда, преди да събере кураж и да поеме нагоре, влачейки задните си крака.

Докато децата пренавиваха филма, аз запалих огъня и той запращя. Лумнаха пламъци, стаята се изпълни с топлина и както му беше обичаят, Марли побърза да се настани на най-хубавото място, точно пред камината. Легнах на пода близо до него и подпрях главата си на една възглавница. Повече гледах огъня, отколкото филма. На Марли не му се искаше да остави топличкото си кътче, но не можа да устои на изкушението. Любимият му приятел беше на кота нула, проснат по гръб и със свален гард. Можеше ли един водач на глутница да остави нещата така? Опашката му заудря по пода. След това запълзя към мен по корем, като се извиваше ту на едната, ту на другата страна с изпънати задни крака. Скоро се притисна до мен и зарови муцуната си в ребрата ми. В момента, в който посегнах да го погаля, той се изправи на лапите си, разтърси се енергично, като ме засипа с косми, и ме загледа отгоре с челюсти, увиснали точно над лицето ми. Засмях се, а той го прие като сигнал за действие и преди да разбера какво става, прекрачи с предните си лапи гърдите ми и се стовари върху мен.

— Уф! — извиках аз изпод тежкото му тяло. — Това е масирана фронтална лабратака!

Децата нададоха радостни писъци. Марли не можеше да повярва на късмета си. Дори не се опитвах да го махна от себе си. Въртеше се, лигавеше се, ближеше ме по лицето и завираше муцуната си във врата ми. Едва дишах под тежестта му и след няколко минути го избутах лекичко на пода, където остана до края на филма. Главата му, рамото и едната му лапа бяха на гърдите ми, а останалата част от тялото му беше на пода, притисната към мен.

Не го казах на никого в стаята, но исках този момент да продължи колкото може по-дълго, защото знаех, че няма да има много като него в бъдеще. Дългият и динамичен живот на Марли навлизаше в зоната на здрачния покой. Обръщайки се назад след време, виждах тази вечер пред камината такава, каквато бе всъщност, нашето сбогуване. Галих го по главата, докато заспа, продължих да го галя и след това.

Четири дни по-късно натоварихме минивана, подготвяйки се за ваканцията си в Дисни Уърлд във Флорида. Децата много се вълнуваха, защото това щеше да бъде първата им Коледа, която щяха да прекарат далеч от дома. Вечерта, преди да потеглим — смятахме да тръгнем рано сутринта — Джени откара Марли във ветеринарната клиника. Беше уредила да го оставим в интензивното отделение по време на едноседмичното ни отсъствие, където лекарите и другите служители щяха да го наблюдават денонощно, и където нямаше да се дразни от присъствието на други кучета. След като едва не умря в ръцете им миналото лято, сега те с готовност щяха да го настанят като крал и да му отделят повече внимание, без да се налага да плащаме допълнително.

Онази вечер, след като приключих с приготвянето на багажа, с Джени коментирахме колко странно се чувствахме сега, когато у дома нямаше куче. Нямаше го грамадният пес, който непрекъснато се мотаеше в краката ни и ни следваше като сянка, където и да отидем, опитвайки се да се измъкне с нас през вратата всеки път, когато трябва да занесем някоя пътна чанта в гаража. Свободата ни развързваше ръцете, но къщата ни изглеждаше голяма и празна, въпреки присъствието на децата, които бяха страшно възбудени.

На следващата сутрин, още преди слънцето да се е показало над короните на дърветата, ние се натоварихме на минивана и потеглихме на юг. В кръга на познатите ни беше много популярно да се подиграваме с всякакви Дисни екскурзии. Не помня колко пъти съм казвал, „За същите пари цялото ни семейство можеше да отиде в Париж.“ Но цялото семейство добре се позабавлява в Дисни, дори критично настроеният татко в мое лице. Избегнахме всички потенциални препятствия — болести, лошо настроение след преумора, загубени билети, загубени деца, детски юмручни схватки. Прекарахме чудесна семейна ваканция и през по-голямата част от дългия път обратно на север обсъждахме плюсовете и минусите на всяка атракция, возене, ястие — с една дума, на всеки миг, който бяхме преживели в Дисни. Бяхме прекосили половината от щата Мериленд и до вкъщи ни оставаха само четири часа път, когато клетъчният ми телефон иззвъня. Беше една от служителките във ветеринарната клиника. Марли бил изпаднал в летаргия, задните му крака били още по-неустойчиви от обикновено. Бил много неспокоен. Ветеринарният доктор искал нашето разрешение, за да му бие стероиди и болкоуспокояващи. Разбира се, отвърнах аз. Направете всичко, за да се чувства добре, а ние ще дойдем да го вземем още утре.

Когато Джени отишла да го прибере у дома на следващия следобед, 29 декември, Марли изглеждал уморен и в не много добро настроение, но нямал вид на болен. Както ни бяха предупредили, задните му крака бяха по-зле отвсякога. Докторът говорил с Джени за прилагане на лечение против артрита, а един служител й помогнал да го качи в минивана. Но половин час, след като пристигнали у дома, Марли се почувствал зле и започнал да кашля и да повръща, опитвайки се да прочисти гърлото от събралата се там гъста слуз. Джени го извела в предния двор, а той легнал на замръзналата земя и не можел или не искал да помръдне. Изпаднала в паника, тя ми се обади на работа:

— Не мога да го вкарам вътре. Лежи на студа и не иска да стане.

Потеглих веднага, и когато след четиридесет и пет минути стигнах у дома, тя беше успяла да го вдигне на крака и да го вкара в къщата. Намерих го проснат на пода в трапезарията, видимо изтормозен и не на себе си.

През изминалите тринадесет години не е имало случай да се прибера у дома, без той да започне да скача, да се протяга, да трепери, да пръхти и да удря с опашката си по всичко, което му попадне, за да ме поздрави, все едно се връщам от Стогодишната война. Но не и този ден. Следеше ме с поглед из стаята, но главата му беше неподвижна. Коленичих до него и потърках муцуната му. Никаква реакция. Даже не се опита да захапе китката ми, не му се играеше и дори не повдигна главата си. Очите му сякаш гледаха някъде далече, опашката му беше отпусната на пода.

Джени беше оставила две съобщения във ветеринарната клиника и чакаше лекарят да се обади, но вече беше ясно, че случаят не търпи отлагане. Обадих се и аз, за трети път. След няколко минути Марли бавно се изправи на треперещите си крака и се опита отново да повърне, но нищо не излезе. Тогава забелязах корема му. Беше издут и твърд на пипане. Сърцето ми се обърна. Знаех какво означава това. Звъннах още веднъж в клиниката и този път им казах за подутия стомах на Марли. От регистратурата ме помолиха да изчакам, след това ми съобщиха, че докторът е наредил веднага да го заведем там.

С Джени се разбрахме без думи. И двамата знаехме, че часът е настъпил. Подготвихме децата, като им казахме, че трябва да заведем Марли в болницата, и че лекарите ще се опитат да му помогнат, но той е много болен. Докато се приготвях да тръгвам, надникнах в трапезарията. Той лежеше на пода и личеше, че е останал без сили. Джени и децата се бяха скупчили край него и се сбогуваха. Всеки искаше да го погали и да прекара няколко последни минути с него. Децата бяха оптимистично настроени, вярваха, че кучето, което беше неизменна част от живота им, скоро ще се върне и ще бъде като ново.

— Оздравявай, Марли — каза Колийн с тънкото си гласче.

Качих го отзад в колата с помощта на Джени. Тя го прегърна за последно и аз потеглих с обещанието, че ще се обадя веднага, щом разбера нещо. Той лежеше на задната седалка с глава, опряна на централната конзола. Държах волана с едната си ръка, а другата бях протегнал назад и го галех по главата и раменете.

— О, Марли — повтарях аз.

На паркинга на ветеринарната клиника му помогнах да слезе и той спря да подуши едно дърво, където пишкаха всички кучета — все още беше любопитен, въпреки че бе много зле. Дадох му една минута, защото знаех, че вероятно е навън за последен път, после дръпнах леко задушаващия нашийник и го въведох във фоайето. Тъкмо бяхме влезли през входната врата, когато той реши, че е стигнал достатъчно далеч и предпазливо се отпусна на покрития с плочки под. Въпреки помощта на зоотехниците, не можахме да го вдигнем на крака и се наложи да докарат носилка. Качиха го на нея и изчезнаха зад регистратурата, на път към кабинетите за прегледи.

След няколко минути ветеринарната лекарка — млада жена, която не бях срещал преди — дойде и ме отведе в един кабинет, където постави две рентгенови снимки на светлинното табло. Показа ми стомаха му, толкова подут, че беше двойно по-голям от нормалното. На снимката, близо до мястото, откъдето започваха червата, тя ми посочи две големи колкото юмрук тъмни петна и ми обясни, че това означава, че там има усукване. Както и предишния път, лекарката каза, че ще му даде седативи и ще вкара сонда в стомаха му, за да изкара газовете, които бяха причинили подуването. След това щяла да използва сондата, за да стигне до задната част на стомаха му.

— Шансът е много малък, но все пак ще се опитам със сондата да масажирам стомаха му и да го върна в нормалното му положение.

Пак ставаше въпрос за онзи един процент, за който ми беше говорила д-р Хопкинс през лятото. Веднъж тази манипулация беше свършила работа, защо да не свърши пак. Тайно в себе си се надявах да е така.

— Добре, направете всичко възможно.

След половин час тя се появи с мрачно лице. Опитала три пъти, но не могла да отстрани блокажа. Дала му още седативи, с надеждата, че мускулите на стомаха ще се отпуснат. Когато и това не помогнало, вкарала катетър през ребрата му, като последен опит за отпушване на стомаха, но отново без резултат.

— На този етап — каза тя — единствената реална възможност е оперативната намеса.

Замълча, като че ли искаше да прецени дали съм готов да говоря за неизбежното и после добави:

— Би било много по-хуманно обаче, ако го приспим.

С Джени бяхме обсъждали тази възможност още преди пет месеца и бяхме направили трудния избор. Пътуването ми до Шанксвил само затвърди решимостта ми да не подлагам Марли на повече страдания. И все пак там, в чакалнята, когато часът вече беше настъпил, аз стоях като вкаменен. Лекарката усети агонията ми и ми обясни какви усложнения могат да настъпят при операцията на куче на възрастта на Марли. Имало още нещо, което я безпокояло — кървавата утайка, която излязла от катетъра била признак за проблеми със стомашната стена.

— Не се знае какво ще намерим, ако го отворим — заяви тя.

Казах й, че ще изляза навън да се обадя на жена си. Отидох на паркинга и по клетъчния телефон съобщих на Джени, че са опитали всичко, без оперативната намеса, но без успех. Настъпи дълго мълчание, после тя каза:

— Обичам те, Джон.

— И аз те обичам, Джени.

Върнах се вътре и попитах лекарката дали мога да остана за малко насаме с него. Тя ме предупреди, че е под силното действие на седативите, после добави:

— Останете, колкото искате.

Намерих го в безсъзнание на носилката, която беше оставена на пода, с абокат за интравенозно преливане в едната предна лапа. Коленичих и прекарах пръсти през козината му, така, както той обичаше. Повдигнах с ръка първо едното, после другото му ухо — тези щури уши, които му бяха донесли толкова неприятности през годините, и които ни струваха куп пари — и усетих тежестта им. Повдигнах устната му и погледнах развалените му, изтъркани зъби. Вдигнах едната му предна лапа и я задържах в ръката си. После опрях челото си в неговото и стоях така дълго, сякаш изпращах телеграфно послание от моя мозък до неговия. Исках да го накарам да разбере някои неща.

— Нали знаеш какво винаги сме казвали за теб? — прошепнах аз. — Че си голяма напаст? Не го вярвай. Не го вярвай нито за миг, Марли. — Той трябваше да знае това, както и още нещо. Имаше и още нещо, което никога не бях му казвал, нито аз, нито някой друг. И исках да го чуе, преди да си отиде.

— Марли, ти си прекрасно куче.

Лекарката ме чакаше на рецепцията.

— Готов съм — казах аз. Гласът ми беше дрезгав, което ме изненада, защото смятах, че съм се подготвил за този миг още преди месеци. Знаех, че ако кажа само още една дума, ще се разплача, затова просто кимнах и подписах документите за изписване от клиниката. След като приключихме с оформянето им, отидох заедно с нея при лежащия в безсъзнание Марли и коленичих отново до него. Взех главата му и я държах нежно в ръцете си, а тя приготви спринцовката, вкара я в абоката и включи системата. Челюстта му потрепери съвсем слабо. Тя преслуша сърцето му и каза, че бие по-бавно, но все още не е спряло. Той беше едро куче. Тя приготви втора спринцовка и отново включи системата. След минута го преслуша и каза:

— Отиде си.

Остави ме сам с него и аз лекичко повдигнах единия му клепач. Беше права. Марли си беше отишъл.

Отидох на рецепцията и платих сметката. Лекарката ми обясни ми, че има възможност за „групова кремация“ за 75 долара и индивидуална кремация с предаване на праха за 170 долара. Не, казах аз, ще го отведа у дома. След няколко минути тя и един санитар изкараха една количка с голям черен чувал и ми помогнаха да го сложа на задната седалка. Лекарката ми стисна ръката и ми изказа съболезнованията си. Била направила всичко по силите си, каза тя. Беше му време, казах аз. Благодарих й и потеглих.

В колата на път за дома се разплаках, нещо, което не правя никога, дори и на погребение. Продължи само няколко минути. Когато паркирах на алеята пред нас, очите ми бяха сухи. Оставих Марли в колата и влязох вътре. Джени ме чакаше. Децата вече бяха заспали. Щеше да им съобщи на сутринта. Прегърнахме се и плакахме. Опитах се да й разкажа какво е станало, да я уверя, че той е спял дълбоко, когато краят е дошъл, че не е имало паника, никаква травма, никаква болка. Но думите ми убягваха. Затова просто стояхме прегърнати и се люлеехме. После излязохме навън, извадихме тежкия черен чувал от колата и го сложихме на градинската количка, която откарах в гаража за през нощта.

Глава 28
Под черешовите дървета

През тази нощ спахме на пресекулки. Час преди зазоряване се измъкнах от леглото и се облякох тихо, за да не събудя Джени. Изпих в кухнята чаша вода — кафето можеше да почака — и излязох навън. Прехвърчаше мокър сняг. Взех лопата и търнокоп и отидох при граховите лехи край белите борове, където Марли се облекчаваше предишната зима. Исках да го погреба там.

Температурата беше малко над нулата и за късмет земята не беше замръзнала. Започнах да копая в полумрака. Разкопах горния слой, но попаднах на тежка и плътна глина, примесена с камъни — това беше пръстта, останала след изкопаването на мазето ни — и напредвах бавно и трудно. След петнадесетина минути свалих якето си и спрях да си поема дъх. След още тридесет минути бях потънал в пот, а не бях изкопал и половин метър. На четиридесет и петата минута отдолу избликна вода и дупката започна да се пълни. Скоро дъното се покри с кална, студена вода, дълбока към тридесет сантиметра. Донесох една кофа и се опитах да я изгреба, но водата продължи да извира. Не можех да оставя Марли в това ледено мочурище. В никакъв случай.

Въпреки че трудът ми щеше да отиде на вятъра — сърцето ми биеше силно, сякаш току-що бях участвал в маратон — оставих това място и се заех да проучвам двора. Погледът ми се спря там, където в подножието на хълма моравата свършваше и започваше гората. Започнах да копая между две високи диви череши, чиито клони се бяха надвесили над мен в сивкавата светлина на утрото като купол на катедрала. Това бяха същите дървета, в които за малко щяхме да се блъснем с Марли при шеметното ни спускане с шейната.

— Мисля, че тук е добре — изрекох аз на глас.

Мястото беше отвъд зоната, където булдозерите бяха разхвърляли глината, останала след изкопните работи. Тук почвата беше лека и суха, мечта за един градинар. Копаенето вървеше лесно, скоро оформих овална яма, шестдесет на деветдесет сантиметра и дълбока около метър и двадесет. Прибрах се у дома и видях, че и трите деца са будни и подсмърчат тихичко. Джени им беше казала за Марли.

Тъгата им дълбоко ме развълнува. Това беше първият им сблъсък със смъртта. Да, той наистина беше само едно куче, а кучетата идват и си отиват от живота на хората, понякога просто защото пречат на нашето удобство. Беше само едно куче, но всеки път, щом се опитвах да им заговоря за Марли, очите ми се пълнеха със сълзи. Казах им, че няма нищо лошо да си поплачем, и че когато имаш куче, накрая винаги има тъга, защото те не живеят толкова дълго, колкото хората. Казах им, че Марли е бил заспал, когато са му сложили инжекцията и не е усетил нищо. Просто си е отишъл. На Колийн й беше ужасно мъчно, че не е могла да се сбогува с него; вярвала е, че той ще се прибере у дома. Казах й, че съм се сбогувал с него от името на всички. Конър, нашият бъдещ писател, ни показа какво е направил за Марли и каза, че иска да го сложи в гроба му. Беше нарисувал голямо червено сърце с надпис под него: „На Марли, надявам се, че знаеш колко много съм те обичал през целия си живот. Когато имах нужда от теб, ти беше винаги с мен. В живота и смъртта аз винаги ще те обичам. Твой брат, Конър Ричард Гроган.“ След това Колийн нарисува едно момиченце с голямо куче и с помощта на брат си написа:        „P.S.: Никога няма да те забравя.“

Излязох навън сам и откарах с количката тялото на Марли в подножието на хълма. Нарязах наръч меки борови клони и с тях застлах дъното на ямата. Вдигнах тежкото му тяло и го спуснах в нея колкото можех по-нежно, макар че всъщност това нямаше как да стане по нежен начин. Скочих долу и отворих чувала, за да го погледна за последен път, наместих го в удобна, естествена поза — все едно лежи пред камината, свит на кравай.

— Е, това беше всичко, момчето ми — казах аз. Затворих чувала и се върнах в къщата, за да доведа Джени и децата.

Отидохме заедно при гроба, цялото семейство. Конър и Колийн бяха запечатали рисунките си в найлонов плик с гръб една към друга, за да се виждат и двете. Поставих го до главата на Марли. Патрик отряза пет борови клонки с джобното си ножче, по едно за всеки от нас. Пуснахме ги в ямата и усетихме аромата на борова смола. Постояхме мълчаливо, после, като че ли го бяхме репетирали, казахме в хор: „Марли, обичаме те“. Взех лопатата и хвърлих първите бучки пръст. Те паднаха тежко върху найлоновия чувал, издавайки неприятен звук. Джени се разплака. Продължих да запълвам ямата. Децата ме наблюдаваха мълчаливо.

Ямата беше пълна до половината и аз спрях да си почина. Вкупом се отправихме към къщата. Седнахме край масата в кухнята и започнахме да си разказваме забавни истории за Марли. Ту плачехме, ту се смеехме. Джени разказа как Марли пощурял по време на снимките за „Последния хоумрън“, когато една непозната взела бебето Конър на ръце. Аз пък разказах за безбройните каишки, които беше прегризал, и как веднъж се изпишка върху глезена на един съсед. Изредихме всичко, което беше повредил или унищожил и хилядите долари, които ни бяха стрували поразиите му. Сега това ни се виждаше смешно. За да се почувстват децата по-добре, казах им нещо, в което самият аз не бях съвсем убеден:

— Духът на Марли сега е там горе, в кучешкия рай. Той тича свободен из грамадна златна ливада. Задните му крака отново са здрави. Слухът му се е възвърнал, зрението му е остро както преди, всичките му зъби са на мястото си. Той отново е млад — и гони зайци по цял ден.

Джени добави:

— И има на разположение безброй врати с мрежа, през които да се промушва.

Представата за Марли, който тромаво се носи из рая с глуповато изражение на лицето, накара всички ни да прихнем.

Сутринта напредваше, а аз тепърва трябваше да ходя на работа. Върнах се сам при гроба и го дозапълних, после внимателно и с уважение утъпках с обувките си рохкавата пръст. Подравних мястото и поставих два големи камъка, които бях намерил в гората. Върнах се в къщата, взех един горещ душ и поех към редакцията.

В първите дни след като погребахме Марли, цялото ни семейство мълчеше. Животното, което години наред беше забавна тема за разговори и истории, разказвани с часове, сега беше табу. Опитвахме се да се върнем към нормалния си начин на живот, а споменаването му правеше това по-трудно. Колийн, особено, се разстройваше много, когато чуеше името му или видеше негова снимка. Очите й се изпълваха със сълзи, тя свиваше юмручетата си и казваше гневно: „Не искам да говоря за него!“

Върнах се към обичайното си разписание, ходех на работа с колата, пишех материалите си за рубриката, връщах се у дома. В продължение на тринадесет години той ме чакаше на вратата всяка вечер. Сега връщането ми у дома в края на деня беше по-болезнено от всичко. Къщата изглеждаше тиха и празна, вече не я чувствах като истински дом. Джени чистеше с прахосмукачката като луда, решена да изхвърли огромното количество косми, които през последните години падаха от Марли на кичури. Пъхаше я във всеки отвор или гънка. Постепенно признаците, че тук е живяло възрастно куче, се заличаваха. Една сутрин, когато обувах обувките си, забелязах, че са пълни с косми. Бяха се налепили по чорапите ми от пода и после бяха попаднали в обувките ми. Седнах и се загледах в тях, даже ги погалих с два пръста и се усмихнах. Показах ги на Джени и казах:

— Няма да се отървем от него толкова лесно.

Тя се засмя, но вечерта в спалнята ни, Джени — която почти не беше продумала цяла седмица — сподели:

— Липсва ми. Наистина ми липсва. Толкова ми липсва, че ме боли.

— Знам. Аз също се чувствам така.

Исках да напиша нещо за сбогом на Марли, но се страхувах, че емоциите ми ще се излеят в сантиментално, сълзливо самосъжаление, което само ще ме унижи. Така че продължих да пиша по теми, които не ми бяха толкова по сърце. Но си носех един касетофон и когато ми дойдеше наум някаква мисъл, я записвах. Знаех, че трябва да го представя такъв, какъвто беше, а не като някакво идеализирано превъплъщение на Стария Йелър или Рин Тин Тин — като че ли изобщо имаше опасност това да стане. Толкова хора превъзнасят любимците си след тяхната смърт и ги превръщат в свръхестествени, благородни животни, които приживе са правили всичко за своите господари, с изключение на пържени яйца за закуска. Исках да бъда честен. Марли беше смешно куче, истинска напаст, което така и не се научи да изпълнява всички команди. Откровено казано, той може би беше най-лошото куче на света. И все пак още от самото начало разбра какво означава да бъдеш най-добрият приятел на човека.

През седмицата след неговата смърт ходих при гроба му няколко пъти. Отчасти исках да проверя дали не се навъртат диви животни през нощта. Гробът беше недокоснат, но беше хлътнал и щеше да се наложи да добавя няколко колички пръст през пролетта, за да го изравня. Но най-вече исках да общувам с него. Стоях там и извиквах в ума си отделни случки от неговия живот. Бях смутен, че изпитвам такава мъка за това куче, много по-дълбока, отколкото за някои хора, които бях познавал. Не че слагах кучешкия живот на един кантар с живота на човека, но като изключим семейството ми, рядко е имало хора, които да ми отдадат обичта си толкова безкористно. Тайно извадих задушаващия нашийник на Марли от колата, където стоеше след последното ни пътуване до клиниката, и го скрих под бельото си в шкафа. Всяка сутрин протягах ръка, за да го докосна.

Цяла седмица усещах в себе си тъпа болка. Беше физически осезаема, подобна на стомашен вирус. Бях апатичен, немотивиран. Не можех да събера сили дори за хобитата си — китарата, дърводелството, четенето. Бях в отвратително настроение и не знаех къде да се дяна. Почти всяка вечер си лягах рано, към девет и половина-десет часа.

Един съсед ни покани за Нова година у дома си. Приятелите ни тихо изказваха съболезнованията си. Всички се стараехме да водим лек разговор, без да се задълбочаваме. В крайна сметка, беше Нова година. По време на вечерята със Сара и Дейв Пандъл, двойка ландшафтни архитекти и наши скъпи приятели, които седяха на масата до мен, се заприказвахме за кучетата, обичта и загубата. Те се бяха се върнали в Пенсилвания от Калифорния и бяха превърнали в свой дом една плевня. Дейв и Сара бяха приспали скъпата си Нели, австралийска овчарка, преди пет години и я бяха погребали на хълма до къщата си. Дейв беше един от най-несантименталните хора, които съм срещал, спокоен стоик и потомък на мълчаливи пенсилвански холандци. Но когато стана въпрос за Нели, се оказа, че той също се бори с дълбоката си вътрешна мъка. Разказа ми как обикалял дни наред из скалистите хълмове зад дома си, докато намери идеалния камък за гроба й. Имал естествената форма на сърце и той поръчал на един каменоделец да изпише на камъка името й. След толкова години смъртта на кучето им все още им тежеше. Очите им се премрежваха от сълзи, когато ми разказваха за нея. Както каза Сара, опитвайки се да не се разплаче, понякога идва едно куче и оставя такъв отпечатък в живота ти, че никога не можеш да го забравиш.

В края на същата седмица направих дълга разходка в гората, и когато в понеделник пристигнах на работа, вече знаех какво искам да напиша за кучето, което остави своя отпечатък в живота ми. Кучето, което никога нямаше да забравя.

Започнах статията, като описах първо как поех надолу по хълма с лопатата в ръка и колко странно се чувствах, че съм навън без Марли, който тринадесет години беше неотлъчно до мен при всяка разходка. „А ето, че сега бях сам — написах аз — и копаех гроба му.“

Цитирах баща си, който, като му съобщих, че сме приспали Марли, каза нещо, което прозвуча почти като комплимент — единственият, който кучето ми беше получило някога: „Второ куче като Марли няма да се роди.“

Много мислих как да го опиша и ето какво се получи: „Никой не го е наричал страхотно куче — или дори добро куче. Той беше див като банши и силен като вол. Живееше и се радваше на живота с мощен устрем, който твърде много напомняше за природно бедствие. Той беше единственото куче, изхвърлено от училището за послушание.“ По-нататък продължавах така: „Марли дъвчеше канапета, късаше мрежите на вратите, пръскаше лиги, ровеше в боклука. Що се отнася до мозъка му, нека да ви призная, че гонеше опашката си до деня, в който умря, очевидно убеден, че е на ръба на изключително важно откритие в кучешкия свят.“ Но в него имаше нещо повече от това и аз описах също интуицията му и способността му за съпричастност, добродушното му отношение към децата и чистото чу сърце.

Исках всъщност да разкажа как това животно докосна душите ни и ни научи на някои от най-важните неща в този живот. „Човек може да научи много от едно куче, дори да е смахнато като нашето“, написах аз. „Марли ме научи да живея всеки ден с необуздана енергия и радост, да улавям момента и да следвам сърцето си. Научи ме да ценя дребните удоволствия — разходка в гората, първия сняг, дрямка под лъчите на зимното слънце. Когато беше вече стар и болен, той ме научи да не губя оптимизма си дори и пред лицето на най-голямата беда. Преди всичко, научи ме какво значат приятелството, себеотрицанието и най-вече непоколебимата преданост.“

Чак след смъртта му напълно осмислих тази учудваща концепция: Марли като ментор. Като учител и образец за подражание. Възможно ли беше едно куче — което и да било куче, особено побъркано и абсолютно неконтролируемо като нашето — да сочи на хората наистина важните неща в живота? Да, мисля, че е възможно. Преданост. Кураж. Всеотдайност. Простота. Радост. Както и нещата, които са без значение. Кучето няма нужда от луксозни коли, голяма къща и дизайнерско облекло. Атрибутите на социалното положение не означават нищо за него. Върши му работа и една изхвърлена от морето пръчка. Кучето не съди за другите по цвета или класата им, интересува го тяхната същност. Пет пари не дава, дали си богат или беден, образован или неграмотен, умен или тъп. Дай му сърцето си, и то ще ти даде своето. Всичко е толкова просто и въпреки това на нас, хората, толкова по-умни и по-изтънчени, винаги ни е било трудно да разберем какво наистина има значение и какво не. Докато пишех прощалната си статия за Марли, осъзнах, че отговорът на този въпрос винаги е под носа ни. Ние просто трябва да отворим очите си, за да го видим. Понякога ти трябва едно куче с неприятен дъх, лоши маниери и чисти намерения, за да прогледнеш.

Завърших материала, дадох го на редактора и се прибрах вечерта у дума с чувството, че ми е по-леко, като че ли от плещите ми се бе смъкнал невидим товар.

Глава 29
Клубът на лошите кучета

Когато на следващата сутрин пристигнах на работа, червената лампичка за постъпили съобщения на телефона ми мигаше. Набрах кода за достъп и получих записано предупреждение, каквото не бях чувал преди. „Кутията на електронната ви поща е пълна. Моля, изтрийте ненужните съобщения“, каза гласът.

Включих компютъра си и отворих електронната си поща. На екрана се появиха безброй нови съобщения. Същото беше положението и на следващата страница, и на тази след нея. Проверката на сутрешната поща за мен беше ритуал и нещо като барометър, макар и не съвсем точен, за въздействието на материала от рубриката, излязъл в същия ден. В отговор на някои от статиите си получавах пет-десет писма и в тези дни знаех, че не съм осъществил контакт с читателите. За други пристигаха няколко десетки писма, а това означаваше, че денят е добър. Но сега писмата бяха стотици, далеч повече, отколкото бях получавал някога. Започваха с фрази като „Искрени съболезнования“, „По повод на вашата загуба“ или просто „За Марли“.

Любителите на животни са особена порода хора, хуманни и щедри духом, способни на дълбока съпричастност, може би малко склонни към сантименталност и със сърца, големи колкото безоблачното небе. Повечето, които ми писаха, просто искаха да изразят съчувствието си, да ми кажат, че те също са минали по този път и знаят как се чувства семейството ми. Други имаха кучета, които бяха близо до неизбежния си край, и те се страхуваха от това, което щеше да се случи, както се бяхме страхували и ние.

Една двойка пишеше: „Разбираме ви напълно и скърбим заедно с вас за загубата на вашия Марли, както и за нашия Ръсти. Нашите любимци винаги ще ни липсват и никой няма да може да ги замести истински.“ Една читателка на име Джойс ми писа: „Благодаря ви, че ни напомнихте за нашия Дънкан, който е погребан в задния ни двор.“ Друга читателка от предградията, на име Деби, добавяше: „Семейството ми разбира как се чувствате. Приспахме златния си ретривър Чуй миналата година, в Деня на труда. Беше на тринадесет години и страдаше от почти същите болежки, както вашето куче. Когато се оказа, че не е в състояние да стане и да излезе навън, за да се облекчи, разбрахме, че не можем да го оставим повече да се мъчи. Ние също го погребахме в задния си двор, под един червен явор, който завинаги ще му бъде паметник.“

Една агентка по заетостта, която се казваше Моника, собственичка на женския лабрадор Кейти, ми писа: „Моите съболезнования, скърбя заедно с вас. Моето момиче Кейти е само на две години и непрекъснато си мисля“, „Моника, защо ти трябваше да позволяваш това прекрасно създание да открадне сърцето ти?“ От Кармела: „Марли сигурно е бил страхотно куче, щом има семейство, което го обича толкова много. Само собствениците на кучета могат да оценят безрезервната любов, която те ни дават и ужасната мъка, която чувстваме, когато вече ги няма.“ От Илейн: „Любимците ни имат толкова кратък живот, който да изживеят с нас, а по-голямата част от него прекарват в очакване да се приберем. Невероятно е колко много любов и смях внасят те в нашия живот и колко по-близки ставаме един с друг благодарение на тях.“ От Нанси: „Кучетата са едно от чудесата в живота и ни дават толкова много.“ От Мери Пат: „И до днес ми липсва звука от подрънкването на веригата на Макс, докато обикаля къщата и проверява дали всичко е наред; на моменти тишината ни подлудява, особено през нощта.“ От Кони: „Няма нищо по-прекрасно от това да обичаш куче, нали? В сравнение с това чувство отношенията ни с другите хора изглеждат скучни като купа с овесени ядки.“

Когато няколко дни по-късно писмата престанаха да пристигат, аз ги преброих. Почти осемстотин любители на животни се бяха трогнали и бяха решили да се свържат с мен. Невероятно количество, а и какъв катарзис за мен бяха тези писма. Междувременно прегледах всичките — като отговорих на толкова, на колкото успях — и се почувствах по-добре, като че ли бях част от многобройна група за взаимопомощ в киберпространството. Личната ми скръб се беше превърнала в обществен терапевтичен сеанс и пред всичките тези хора не беше срамно да признаеш, че изпитваш истинска, пронизваща болка за нещо привидно толкова незначително като едно старо, миризливо куче.

Хората ми писаха и ми се обаждаха и по друга причина. Искаха да обсъдят основната теза в статията ми, онази част, в която твърдях, че Марли беше най-лошото куче на света. „Извинете ме — гласеше обичайното писмо, — но вашето куче не може да е било най-лошото на света, защото най-лошо беше моето куче.“ За да докажат правотата си, те ми разказваха подробно за ужасното поведение на любимците си. Научих за превърнати в парцали завеси, отмъкнато дамско бельо, излапани торти за рожден ден, съсипани тапицерии на коли, дръзки бягства, дори за глътнат годежен пръстен с диамант, в сравнение, с което предпочитанията на Марли към златните колиета изглеждаха далеч по-скромни. Електронната ми поща заприлича на телевизионно шоу със заглавие „Лошите кучета и хората, които ги обичат“, като доброволните жертви се редяха на опашка, за да се хвалят гордо не с това, колко прекрасни са били четирикраките им любимци, а с това колко лоши са били те. Странно, но в повечето от тези ужасни истории се разказваше все за големи, откачени лабрадори като нашия. В крайна сметка се оказа, че изобщо не сме изключение.

Една жена на име Елиса описваше как нейният лабрадор Моу винаги се измъквал от къщи, когато го оставяли сам, обикновено като се промушвал и късал мрежите на прозорците. Елиса и съпругът й си мислели, че след като затворят и заключат всички прозорци на приземния етаж, Моу вече няма да може да се скита. Не се сетили обаче да затворят и прозорците на горния етаж. „Един ден съпругът ми се върна у дома и забеляза, че мрежата на втория етаж е откачена. Беше се притеснил до смърт, когато тръгна да го търси“, писа ми тя. Тъкмо когато мъжът й започнал да се опасява, че се е случило най-лошото, Моу внезапно се появил иззад ъгъла на къщата с наведена глава. „Знаеше, че е загазил, но се учудихме, че не се беше наранил. Беше излетял от прозореца, приземявайки се върху един храст с дебели клони, които се бяха счупили при падането му.“

Лабрадорът Лари изял сутиена на господарката си и след десет дни интимният аксесоар се появил цял-целеничък. Джипси, друг лабрадор с авантюристичен дух, глътнал щора за прозорец. Джейсън, мелез между ретривър и ирландски сетер, погълнал дългия метър и половина маркуч на прахосмукачката заедно с „подсилващата телена мрежа във вътрешността му“, пишеше собственикът му Майк. „Освен това Джейсън прояде дупка шестдесет на деветдесет сантиметра в една гипсова стена и прокопа под мокета канавка, дълга цял метър, която започваше от любимото му място до прозореца. Въпреки това обичах това животно.“

Фиби, лабрадор, но не съвсем чиста порода, била изхвърлена от два пансиона за кучета с ултиматум да не се появява никога повече там, разказа ми собственичката й Ани. „Оказа се водач на банда. Не само се измъкнала от клетката си, но направила тази услуга на още две кучета, след което цяла нощ замезвали с най-различни закуски.“ Хейдън, тридесет и пет килограмов лабрадор, ядял всичко, каквото му попадне, включително цяла кутия храна за рибки, чифт велурени мокасини, туба универсално лепило, „макар и не наведнъж“ пишеше ми собственичката Каролин. По-нататък беше добавила: „Най-щастливият му момент обаче беше когато изкърти касата на гаража от стената, защото имах глупостта да завържа повода му за нея, за да лежи на слънце.“

Тим споделяше, че жълтият му лабрадор Ралф крадял храна също като Марли, единствената разлика била, че бил още по-хитър. Един ден преди да излезе, Тим сложил голямо блокче шоколад върху хладилника, за да не може Ралф да го стигне. Кучето обаче отворило чекмеджетата на кухненския шкаф и ги използвало като стълба, за да се покатери на плота и оттам, изправено на задните си крака, докопало плячката. Когато господарят му се върнал, от шоколада нямало и следа. И въпреки че преял със сладко, на Ралф му нямало нищо. „Веднъж пък отвори хладилника и унищожи всичко, включително затворената в буркани храна“ пишеше Тим.

Нанси си беше изрязала статията ми и искала да я запази, защото Марли много й напомнял за нейния женски ретривър Грейси. „Оставих я на кухненската маса и се наведох да прибера ножиците — пишеше Нанси. — Когато отново се обърнах, Грейси, разбира се, вече я беше изяла.“

О! Чувствах се все по-добре с всяка минута, докато четях. Марли вече не изглеждаше толкова ужасен. Ако не друго, той положително имаше многобройна компания в Клуба на лошите кучета. Занесох някои от писмата у дома, за да ги прочета на Джени, която се смя за пръв път от смъртта на Марли. Новите ми приятели от Тайното братство на собственици на психопатични кучета ни помогнаха повече, отколкото можеха да си представят.

Дните прерастваха в седмици, зимата премина и дойде пролетта. Край гроба на Марли разцъфтяха нарциси, а върху него се сипеха нежните бели листенца от цветчетата на черешовите дървета. Постепенно животът без нашето куче стана по-удобен. Понякога минаваха дни, без да се сетим за него, но изведнъж нещо дребно — косъм от козината му върху пуловера ми, подрънкването на нашийника, когато отварях чекмеджето да си взема чифт чорапи — внезапно връщаше спомена за него. С течение на времето спомените станаха по-скоро приятни, отколкото болезнени. Сещах се за отдавна забравени моменти, които изникваха в съзнанието ми с поразителна яснота, като откъси от стари домашни видеозаписи: Как Лиса, раненото с нож момиче, се беше навело и беше целунало Марли по муцуната, след като излезе от болницата. Как го глезеше снимачният екип. Как жената, която всеки ден ни носеше пощата, винаги имаше за него някакво лакомство. Как държеше мангото с предните си лапи и ядеше месестата му част. Как понечваше на игра да захапе бебешките памперси с блаженото изражение на надрусал се наркоман и как ни молеше да му дадем успокоителни хапчета, като че бяха вкусни късчета от пържола. Кратки мигове, които едва ли си струва да помни човек, и все пак те съществуваха и от време на време изникваха пред очите ми като кадри от филм на най-невероятни места и в най-невероятни моменти. Повечето от тях ме караха да се усмихвам. Когато се сещах за други, прехапвах устни и мълчах.

Бях на едно редакционно събрание, когато от паметта ми изплува следният спомен: Живеехме в Западен Палм Бийч, Марли беше още малко кутре, а ние с Джени бяхме все още младоженци, пълни с мечти. Разхождахме се край канала в един мразовит зимен ден, хванати за ръка, и едва удържахме Марли. Оставих го да се покатери върху бетонния вълнолом, широк около шестдесет сантиметра, издигащ се на около метър от водата. „Джон — възпротиви се Джени, — може да падне във водата.“ Погледнах я със съмнение. „Да не мислиш, че е толкова глупав? — попитах аз. — Какво смяташ, че ще направи? Че ще прекрачи ръба и ще цамбурне във водата?“ Десет секунди по-късно се случи точно това. Марли цопна във водата и вдигна фонтани от пръски. Наложи се да проведа сложна спасителна операция, за да го качим на вълнолома и да го измъкнем на сушата.

Няколко дни след това отивах с колата си да взема едно интервю, когато изневиделица в ума ми изникна друга сцена от брачния ни живот — романтичен уикенд в едно бунгало на брега на остров Санибел, преди да се появят децата. Младоженката, младоженецът — и Марли. Бях забравил съвсем за този уикенд и ето че споменът отново изплува. Спомних си всичко много живо: как прекосяваме щата с колата, а Марли се е наместил между нас и от време на време избутва лоста за смяна на скоростите в неутрално положение. Как го къпем във ваната на взетото под наем бунгало след цял ден на плажа и навсякъде хвърчи пяна, вода и пясък. И как по-късно Джени и аз се любим под хладните памучни чаршафи, океанският бриз леко подухва над нас, а силната като на видра опашка на Марли тупа по матрака.

Той беше важен участник в някои от най-щастливите глави от книгата на живота ни. Глави на младежка любов и ново начало, на начеващи кариери и мънички бебета. На главозамайващи успехи и съкрушителни разочарования; на открития, свобода и себереализация. Той влезе в живота ни точно, когато ще чудехме какво ни очаква. Дойде при нас, когато се мъчехме да се справим с това, през което минава всяка брачна двойка: мъчителния понякога процес на изграждане на общо бъдеще от различното минало на двама души. Стана част от една здраво споена текстура, дълбоко втъкана и неотделима нишка от тъканта, която представлявахме ние. Както ние го бяхме оформили и превърнали в наш домашен любимец, така и той допринесе за оформянето ни като двойка, родители, любители на животни и зрели хора. Въпреки всичките ни разочарования и неосъществени очаквания, Марли ни даде ценен дар, който не се купува с пари. Научи ни на изкуството на безрезервната обич. Как да я даваме и как да я получаваме. Там, където има любов, всичко идва на мястото си.

През лятото след смъртта му си направихме плувен басейн. Не спирах да мисля колко доволен щеше да бъде Марли, нашето неуморимо плаващо куче. Щеше да се радва повече от всички нас и наред с това щеше да изподраска облицовката с ноктите си и да запушва филтъра с космите си. Джени се чудеше колко лесно се поддържа къщата чиста без куче, което се скубе, лигави и внася отвън пръст. Признавам, че е приятно да ходиш бос из тревата, без да внимаваш къде стъпваш. Градината изглеждаше доста по-добре сега, когато нямаше едър ловец на зайци с грамадни лапи, който да тъпче лехите. Несъмнено, животът без куче беше по-лесен и далеч по-прост. Можехме да ходим на излети в края на седмицата, без да се налага да търсим кучешки пансион. Можехме да излизаме навън за вечеря, без да си мислим коя ли семейна реликва е изложена на опасност. Децата можеха да се хранят, без да си пазят чиниите. Не се налагаше да вдигаме кофата за боклук на плота, когато ни няма. Отново можехме да се облегнем на креслата си и спокойно да наблюдаваме удивителните гръмотевични бури. Особено ми харесваше свободата да ходя из къщата, без някой да се залепи за мен като гигантски жълт магнит и да ме следва непрекъснато по петите.

И все пак на семейството ни липсваше нещо.

* * *

Една сутрин късно през лятото слязох долу за закуска и Джени ми подаде вестника, сгънат така, че да се вижда една вътрешна страница.

— Няма да повярваш — каза тя.

Веднъж седмично местният вестник публикуваше кратък материал за куче от приюта, което си търси дом, винаги придружен от снимка на кучето. Посочваше се името, даваше се кратко описание, написано в първо лице, все едно кучето говори само за себе си, представяйки най-добрите си страни. Това беше трик, който хората от приюта използваха, за да изглеждат животните чаровни и мили. Винаги ни бяха забавни биографиите на тези кучета, ако не по друга причина, то поне заради усилията нежеланите животни, загубили веднъж дома си, да бъдат представени в най-добра светлина.

В този ден от страницата ме гледаше лице, което веднага познах. Нашият Марли. Или поне куче, което спокойно би могло да бъде негов близнак. Беше голям жълт мъжки лабрадор с глава като наковалня, сбърчено чело и увиснали уши, дръпнати назад под смешен ъгъл. Гледаше право към обектива с трепетна напрегнатост, което навеждаше на мисълта, че секунди след снимката е съборил фотографа на земята и се е опитал да глътне фотоапарата му. Под снимката беше изписано името: Лъки. Прочетох презентацията му на глас. Ето какво казваше Лъки за себе си: „Пълен с енергия! Ще се чувствам добре в дом, който е спокоен, докато се науча да държа енергията си под контрол. Животът ми не беше лесен, така че новото ми семейство трябва да бъде търпеливо с мен и да продължи да ме учи на добри кучешки обноски.“

— Господи — възкликнах аз. — Това е той. Върнал се е от оня свят.

— Преродил се е — каза Джени.

Беше странно колко много Лъки приличаше на Марли и до каква степен описанието също му пасваше. Пълен с енергия? Проблем с контролирането й? Работа върху кучешките обноски? Нужно е търпение? Познавахме добре тези евфемизми, тъй като ние самите ги бяхме използвали. Психически неуравновесеното ни куче се беше завърнало, по-диво отвсякога. И двамата стояхме и гледахме вестника, без да продумаме.

— Какво ще кажеш да отидем да го видим — казах аз накрая.

— Просто от любопитство — вметна Джени.

— Да. Просто от любопитство.

— Няма нищо лошо, ако отидем да хвърлим един поглед.

— Няма нищо лошо — съгласих се аз.

— Така де, защо не?

— Нищо няма да изгубим.

С благодарност

Никой човек не е остров, включително и писателите, и тук бих искал да благодаря на хората, с чиято подкрепа написах тази книга. Най-напред бих искал да изразя дълбоката си благодарност на моя агент, талантливата и неуморима Лори Абкемайър от „Дефиоре и Компания“, която повярва в тази история и способността ми да я разкажа дори още преди мен. Убеден съм, че без нейния непоколебим ентусиазъм и наставления тази книга щеше още да е заключена в главата ми. Благодаря ти, Лори, за това, че беше мой довереник, застъпник и приятел.

Благодаря най-искрено на чудесния си редактор Мауро ди Прета, чиято разумна и интелигентна работа направи тази книга по-добра, както и на винаги жизнерадостната Джоел Юдин, която се грижеше за всички малки детайли. Благодаря също на Майкъл Морисън, Лиза Галахър, Сийл Баленгър, Ана Мария Алеси, Кристин Танигава, Ричард Акуан и всички други от „Харпър Колинс“ за това, че се влюбиха в Марли и неговата история и ми помогнаха да осъществя мечтата си.

Дължа признателност на редакторите си във „Филаделфия Инкуайърър“ за това, че ме спасиха от самоналоженото ми изгнание от вестникарския бизнес, който толкова обичам, и за рубриката, която ми дадоха в един от най-великите вестници в Америка.

Трудно ми е да намеря думи, за да благодаря на Анна Куиндлън, чийто ентусиазъм и насърчение в самото начало на замисъла означаваха за мен повече, отколкото тя някога ще разбере.

Сърдечно благодаря на Джон Кац, който ми даде ценни съвети и напътствия и чиито книги ме вдъхновиха, особено „Кучешка година: Дванайсет месеца, четири кучета и аз“.

На Джим Толбин, зает адвокат, който винаги намираше време за безплатни и разумни съвети. На Пийт и Морийн Кели, чието другарство — и хижата им с изглед към езерото Хюрън — бяха точно свежата струя, от която се нуждаех. На Рей и Джоан Смит за това, че бяха до мен, когато имах най-голяма нужда от тях, и на Тимъти Р. Смит за прекрасната музика, която ме караше да плача. На Дигър Дан за редовните доставки от пушено месо, и на моите братя и сестри — Мариджо, Тимъти и Майкъл Гроган, за насърчението. На приятелите и колегите — твърде много, за да изброя тук всички — за тяхната доброта, подкрепа и добри пожелания… благодаря ви на всички.

Не бих могъл да завърша този проект без майка ми Рут Мари Хауърд Гроган, която много рано ме накара да позная радостта от хубавата история и сподели с мен таланта си на разказвач. С тъга и почит си спомням за моя най-голям почитател Ричард Франс Гроган, който почина на 23 декември 2004 г., докато работех по тази книга. Той не можа да я прочете, но една вечер, когато здравето му се влоши, аз имах възможността да седна с него и да му прочета на глас първите няколко глави, които го накараха да се засмее. Тази усмивка никога няма да забравя.

Дължа огромна благодарност на прекрасната си и търпелива съпруга Джени и на децата ми Патрик, Конър и Колийн, които ми позволиха да разкажа тази история и да споделя някои най-интимни подробности. Вие сте чудесни и не мога да изразя с думи колко много ви обичам.

И най-накрая (наистина, последно), трябва да благодаря на моя ужасен четирикрак приятел, без когото нямаше да има „Марли & Аз“. Той би бил щастлив да научи, че дългът му за всички разръфани дюшеци, издълбани стени и погълнати скъпоценности вече е официално погасен.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.